Справа № 805/5045/15-а
Суддя: Сухарьок Михайло Гаврилович
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року справа №805/5045/15-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сухарька М.Г., суддів Блохіна А.А., Гайдара А.В., секретар судового засідання Кобець О.А., за участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Цирі С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року в справі № 805/5045/15-а (головуючий І інстанції Галатіна О.О. повний текст судового рішення складено та підписано 05 вересня 2019 року в м. Слов`янськ) за позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідача, Відділ державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень щодо звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі відповідач, ГТУЮ, управління юстиції), в якому просила:

- визнати протиправними дії ГТУЮ щодо звільнення позивача з посади спеціаліста 2 категорії відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції;

- скасувати наказ від 05 жовтня 2015 року № 2398/1 про звільнення позивача з посади спеціаліста 2 категорії відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції 05 жовтня 2015 року за прогули без поважних причин, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України;

- поновити позивача на посаді спеціаліста 2 категорії відділу державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції;

- зобов`язати ГТУЮ виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- зобов`язати відповідача заповнити належним чином трудову книжку позивача у відповідності до «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Відділом державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області. По 12 червня 2015 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трирічного віку. 19 травня 2015 року позивачем на ім`я начальника ВДВС Красноармійського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області рекомендованим відправленням скеровано заяву про звільнення на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) з 12 червня 2015 року з проханням видати належним чином оформлену трудову книжку. При неодноразовому зверненні як до ВДВС Красноармійського міськрайонного управління юстиції, так і до ГТУЮ щодо вирішення питання про звільнення за заявою від 19 травня 2015 року ОСОБА_1 отримувала відповідь про порушення вимог щодо складання заяви про звільнення за відповідними стандартами та про залишення її звернень без розгляду.

03 жовтня 2015 року позивач вкотре звернувся до відповідача із заявою про звільнення з посади спеціаліста 2 категорії ВДВС Красноармійського МРУЮ на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України з урахуванням зауважень суб`єкта владних повноважень щодо форми такої заяви.

У той же час наказом від 05.10.2015 № 2398/1 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за прогули без поважних причин, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

На думку позивача, дії управління юстиції щодо видання наказу від 05.10.2015 № 2398/1 про звільнення є безпідставними, неправомірними та такими, які грубо порушують норми Кодексу законів про працю України та чинне законодавство. ОСОБА_1 зазначає, що своєю бездіяльністю, яка відобразилась у нерозгляді заяви від 19 травня 2015 року про звільнення на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), відповідач штучно створював умови для відсутності позивача на робочому місці.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що звільнення ОСОБА_1 відбулось із порушенням ч. 1 ст. 43 КЗпП України в частині обов`язкового надання виборним органом (профспілковим представником) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, попередньої згоди в разі звільнення на підставі п. 4 ст. 40 цього Кодексу.

Також ОСОБА_1 наголошує, що на момент звільнення вона було вагітною, отже мала права на звільнення за ст. 38 КЗпП України, та звертає увагу суду, що про своє небажання продовжувати працювати повідомила заздалегідь заявою від 19 травня 2015 року. Таким чином, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність ознак протиправності в діях відповідача.

Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 з 16 грудня 2010 року обіймала посаду спеціаліста 2 категорії ВДВС Красноармійського МУЮ, з 07 серпня 2012 року по 12 червня 2015 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

19 травня 2015 року позивачем подано на ім`я начальника ВДВС Красноармійського МУЮ у Донецькій області заяву про звільнення з займаної посади за угодою сторін з 12 червня 2015 року на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, однак відповіді на неї позивач не отримав.

30 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулась із заявою на ім`я начальника ГТУЮ у Донецькій області, в якій просила надати відповідь за результатами розгляду її заяви про звільнення від 12 червня 2015 року.

Листом від 13 серпня 2015 року ГТУЮ роз`яснило позивачу, що суб`єктом звільнення державних службовців Красноармійського МУЮ є начальник управління юстиції у Донецькій області, у зв`язку з чим заяву про звільнення залишено без розгляду. Одночасно позивачу запропоновано подати заяву про звільнення на ім`я начальника ГТУЮ.

Позивач 05 вересня 2015 року звернувся до управління юстиції та просив вирішити заяву про звільнення від 12 червня 2015 року.

Листом від 15 вересня 2015 року ГТУЮ повідомило ОСОБА_1 , що для належного звільнення їй необхідно написати заяву на ім`я начальника управління, а в разі відсутності такої заяви на підставі норм чинного законодавства відповідач муситиме застосувати норми ч. 4 ст. 40 КЗпП України.

Після цього, 03 жовтня 2015 року позивач звернувся до начальника ГТУЮ із заявою про звільнення із займаної посади за згодою сторін. Заява отримана відповідачем 08 жовтня 2015 року.

У той же час, 15 вересня 2015 року начальник ВДВС Красноармійського МУЮ звернувся до в.о. начальника ГТУЮ із поданням про звільнення позивача з роботи за прогули без поважних причин згідно зі статтею 40 КЗпП України.

Наказом в.о. начальника ГТУЮ від 05 жовтня 2015 року спеціаліста ІІ категорії ВДВС Красноармійського МУЮ Войнову Ю. ОСОБА_2 . звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Вважаючи своє звільнення незаконним, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом свого порушеного права.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи, лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю.

Підстави припинення трудового договору визначені статтею 36 КЗпП України, а саме: звільнення за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП), розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38 та 39 КЗпП) або з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст. 40 та 41).

Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Тобто, трудовий договір може бути розірваний за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) тільки у тому випадку, коли працівник і роботодавець дійшли взаємної згоди щодо припинення трудових відносин. В даному випадку така пропозиція може надходити як від власника або уповноваженого ним органу, так і від працівника. Якщо з поданою однією зі сторін пропозицією про припинення трудового договору погоджується інша сторона, то вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору, і працівник звільняється з роботи в обумовлений сторонами строк. При відсутності згоди однієї сторони на пропозицію іншої, трудовий договір не може бути припинений за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 виявила бажання припинити трудовий договір за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), про що свідчить зміст поданої нею заяви про звільнення. Проте, відповідачем не надано відповідної згоди на звільнення позивача, що є обов`язковою умовою застосування вказаної підстави.

При цьому, у відповідь на заяву про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України позивачу роз`яснено, що вона не відповідає встановленій формі, адресована не правильному суб`єкту владних повноважень. Але заяву встановленої форми позивач скерував на адресу ГТУЮ після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Таким чином, відсутність ОСОБА_1 на роботі після закінчення відпуски зумовила її звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин).

Суд апеляційної інстанції погоджує викладений в оскаржуваному рішенні висновок, що позивач, ініціюючи звільнення за угодою сторін, мав усвідомлювати, що відповідно до положень законодавства про працю така згода має бути взаємною. А за її відсутності трудове законодавство не скасовує обов`язок працівника стати до роботи у визначений строк. Отже, відсутність очікуваного ОСОБА_1 результату розгляду її заяви про звільнення за угодою сторін не є підставою для порушення норм КЗпП України з боку позивача. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянта, що не звільняючи її за заявою від 19.05.2015, суб`єкт владних повноважень фактично примушував його до праці, а небажання продовжувати трудовий договір розцінив як прогул без поважних причин.

Закріплене ст. 43 Конституції України право громадянина на працю реалізується шляхом вільного волевиявлення особи, у зв`язку із чим невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника щодо тривалого прогулу та неодержання такого пояснення, не може бути підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

З приводу доводів ОСОБА_1 про порушення під час її звільнення ч. 1 ст. 43 КЗпП України суд зазначає наступне.

Наведеною нормою регламентовано, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Аналіз конструкції норми дозволяє дійти висновку, що вона розповсюджує свою дію на випадки звільнення працівника, який є членом виборного органу первинної профспілкової організації.

За текстом апеляційної скарги до відома суду доведено, що в ГТУЮ наявна первинна профспілкова організація, проте докази на підтвердження членства ОСОБА_1 у ній відсутні. Тобто положення ч. 1 ст. 43 КЗпП України не підлягають застосуванню в межах спірних правовідносин.

Також колегія суддів спростовує доводи ОСОБА_1 щодо протиправності її звільнення під час вагітності, оскільки станом на дату ініціювання начальником ВДВС Красноармійського МУЮ перед в.о. начальника ГТУЮ звільнення позивача з роботи за прогули без поважних причин згідно зі статтею 40 КЗпП України, ані відповідач, ані третя особа не були обізнані про існування обставин для застосування визначених ст. 184 КЗпП України гарантій. Окрім цього, відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого від 23.10.2015 № 7602/918 вагітність ОСОБА_1 підтверджена вже після її звільнення.

Враховуючи викладене, суд спростовує доводи апелянта щодо протиправності дій Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, які відобразились у звільненні ОСОБА_1 за прогули без поважних причин згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України та погоджує викладений в оскаржуваному рішенні висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому вона підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статями 139, 291, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року в справі № 805/5045/15-а залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 серпня 2019 року в справі № 805/5045/15-а залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 11 грудня 2019 року.

Повний текст судового рішення складено та підписано 12 грудня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М. Г. Сухарьок

Судді А. А. Блохін

А. В. Гайдар