Справа № 420/3127/19
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/3127/19
Головуючий в 1 інстанції: Токмілова Л. М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

доповідача, судді - Димерлія О.О.

суддів - Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.

за участю секретаря - Пономарьової Н.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

У С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з вказаним вище адміністративним позовом та, посилаючись на неврахування усіх обставин щодо відповідності критеріїв для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, просив суд: визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (надалі - ДМС, відповідач) від 18 квітня 2019 №154-19 про відмову ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками розгляду адміністративного позову Одеським окружним адміністративним судом ухвалено рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Суд першої інстанції визнав протиправним та скасував рішення ДМС від 18 квітня 2019 № 152-19, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позовних вимог - відмовив.

Приймаючи означене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що з дати прийняття рішення про повторний розгляд заяви позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятий Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 90 від 14.05.2018 року, до дати винесення висновку про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту пройшло більше 10 місяців, що в свою чергу тягне за собою порушення правил повторного розгляду заяв.

Відповідно пункту 6.1 розділу 6 Правил, у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Абзацом першим пункту 6.5 розділу 6 Правил, зазначено, що за результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.

На підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи вказаний висновок ГУ ДМС в Одеській області, 18.04.2019 року заступником директора Департаменту начальником відділу по роботі з шукачами захисту Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства, винесено рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 152-19.

Порушення співробітниками ГУ ДМС в Одеській області Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, потягло за собою протиправність винесення ДМС України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В апеляційній скарзі ДМС, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, повністю відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач вказав на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції встановлювались обставини, що мають істотне значення на підставі недопустимих доказів, а саме: в порушення приписів статей 73, 74, 75, КАС України прийнято рішення без перевірки фактів викладених в протоколах співбесід та анкетуваннях, копії яких» містяться в матеріалах справи та без надання відповідної оцінки таким доказам. Суд попередньої інстанції не дослідив та не дав правової оцінки матеріалам особової справи з яких убачається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності ознак, передбачених пунктами І, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Твердження заявника носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни походження пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. З матеріалів особової справи позивача убачається, що ним не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. Також, ані під час проведення співбесід, ані під час судових засідань позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Також, шукачем захисту не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту. ОСОБА_1 не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину. З його слів, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів (арк. 15 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). Позивач не був активістом та не займався громадською діяльністю на території країни попереднього постійного проживання (арк. 15 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), що виключає можливість переслідування позивача з боку державних органів. Крім того, позивач неодноразово оформляв проїзні документи країни походження, у зв`язку з чим не мав жодних проблем (арк. 5 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), безперешкодно звертався до дипломатичних представництв країни походження на території України (арк. 9 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). Також те, що позивач отримував проїзні документи для виїзду до: м. Рамалла (10 квітня 2006), м. Хеврон (21 серпня 2011; 24 грудня 2008), м. Газа (09 червня 2003; 28 серпня 2000), що на переконання ДМС свідчить про вільне переміщення особою країною попереднього постійного проживання та відсутність проблем з органами державної влади. Про це побічно вказує оформлення візи до України на території Ізраїлю (арк. 5 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). Додатково, за своїми проїзними документами позивач, крім України та Палестини, безперешкодно перетинав також кордон Сирії та Йорданії (арк. 5 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув доводи апеляційної скарги, перевірив матеріали справи та зважаючи на з`ясовані обставини, дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Перевіряючи повноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Згідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»: «…біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань»

Відповідно до п. 6 ст. 9 вище наведеного Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перелічені у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» .

Виходячи зі змісту статті 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи убачається, що 23 березня 2012 ОСОБА_1 вперше звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області за наданням міжнародного захисту.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 20 квітня 2012 № 31 позивачу було відмовлено в оформленні документів на підставі п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» - заява шукача притулку є очевидно необґрунтованою, у заявника відсутні умови, зазначені п. 1, 13 частини першої ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

З 29 листопада 2012 до моменту повторного звернення до територіального підрозділу ДМС ОСОБА_1 перебував на території України як нелегальний мігрант.

14 лютого 2016 ОСОБА_1 вдруге звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС України від 12 квітня 2017 № 135-17 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В рішенні зазначено: «…на підставі повторного вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені п.1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач оскаржив його у судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 по справі № 815/3965/17 частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 12 квітня 2017 № 135-17 про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

08 грудня 2017 ДМС не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції подано апеляційну скаргу.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2018 апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 - без змін.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2017 та постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2018 по справі № 815/3965/17 ДМС України було прийнято рішення від 16 квітня 2018 № 20-18 про повторний розгляд заяви шукача захисту про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 № 649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вже зазначалась вище, приймаючи рішення у справі, суд послався на п. 6.10 розділу VI згаданих вище Правил де зазначено, що у випадку отримання рішення ДМС щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятого на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, територіальний орган ДМС протягом семи робочих днів оформлює наказ про повторний розгляд заяви.

Одеський окружний суд у зв`язку з цим зазначив про те, що відповідач порушив вимоги абзацу 3 пункту 6.10 розділу 6 Правил, де передбачено, що повторний розгляд заяви здійснюється протягом одного місяця з дня надходження до територіального органу ДМС відповідного рішення. Оскільки з дати прийняття рішення про повторний розгляд заяви позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнятий Наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 90 від 14 травня 2018, до дати винесення висновку про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту пройшло більше 10 місяців, суд попередньої інстанції дійшов висновку, що встановлена обставина тягне за собою порушення правил повторного розгляду заяв. На переконання суду першої інстанції Порушення співробітниками ГУ ДМС в Одеській області Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, потягло за собою протиправність винесення ДМС України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням відповідача про те, що Одеським окружним адміністративним судом не досліджено та не надано оцінки поясненням сторін, обставинам справи, доданим до матеріалів справи сторонами письмовим доказам.

У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції зазначає, що порушення органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту процедури розгляду звернення біженця або ж особи, яка потребує додаткового захисту, а у випадку, що розглядається це, згідно до рішення суду, повторний розгляд заяви, не є сама по собі законодавчо визначеною підставою для визнання такого рішення протиправним та його скасування. Порушення строків повторного розгляду заяви вказує на недоліки в організації роботи ДМС. І тільки на це. Тим більше, що у своєму позові ОСОБА_1 на цю обставину не посилається та не зазначає про порушення його прав та законних інтересів щодо тривалості повторного розгляду його заяви.

Підставою для звернення позивача з адміністративним позовом стало твердження про не повне дослідження ДМС інформації по країні походження ОСОБА_1 , не взяття до уваги доповіді 2016/17 Міжнародної Амністії: Права людини в сучасному світі, 22 лютого 2017 року, ISBN: 978-0-86210-496-2 щодо діяльності палестинської влади у Західному Березі та ХАМАС - фактичної адміністрації Сектору Газу. Тим самим вважає, що його заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Приймаючи рішення 01 липня 2019 Одеський окружний адміністративний суд відповіді на ці питання не надав.

Заповнюючи цю прогалину суд апеляційної інстанції дослідив наявну інформацію про особу позивача та його посилання на нестабільну соціально-політична ситуація на Батьківщині, як причину неможливості повернення заявника на батьківщину.

З матеріалів особової справи убачається, що заявник з народження був православним християнином, який проживав на території Палестини. Цю ж релігію сповідують всі члени його родини (арк. 4 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

ОСОБА_1 регулярно відвідував церкви на батьківщині, у зв`язку з чим в нього не виникало жодних проблем (арк. 5 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

Згідно з ІКП значну кількість населення в попередньому постійному місці проживання позивача складають християни, проживаючі переважно в Віфлеємі, Бейт-Сахурі та Рамалла Вказане може свідчити про відсутність ймовірного переслідування позивача та його родини за ознакою віросповідання.

Джерело: http:guide.travel.ru/Palestine/people/religion/ додаток №5 рекомендаційної позиції).

Наявна ІКП підтверджує, що на території рідного міста позивача (м. Бейт- Джала) при загальній чисельності 15 тисяч осіб, 13 тисяч з них православні араби-християни. Джерело: http://tv-soyuz.ru/videonews/eparhy/at36694 (додаток № 6рекомендаційної позиції).

Шукач захисту закінчив школу та протягом 2-х років здобував вищу освіту в університеті на території країни походження (арк. 3 анкети від 23 березня 2012; арк. 3 анкети від 16 березня 2016; арк. 5 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). Наведене, на переконання суду апеляційної інстанції, спростовує посилання ОСОБА_1 про дискримінацію за ознакою віросповідання особи в доступі до освіти.

Так, матеріали ІКП підтверджують, що рівність між студентами- мусульманами та християнами є головним завданням у Віфлеємській школі, де 67 відсотків студентів є християнами, а інші - мусульманами.

Джерело: http://www.asianews.it/news-en/Christian-religion-among-exam-topics- 44853.html (додаток № 7 рекомендаційної позиції).

За матеріалами проведених співбесід встановлено, що у особи не виникало жодних суттєвих проблем через власне віросповідання, відсутнє переслідування стосовно нього на території країни походження (арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018).

Окрім того, у позивача не виникало жодних проблем з населенням країни, соціальними зв`язками на Батьківщині (арк. 12 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), що також підтверджує відсутність серйозних конфліктів заявника з представниками інших конфесій. Позивача ніколи не звинувачували на території Палестини у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 15 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), що свідчить про нормальне ставлення людей до особи, яка сповідує православ`я. Найближчі родичі шукача захисту, які проживають на території Палестини, також не зазнають і не зазнавали переслідувань за ознакою віросповідання (арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018).

Відсутність утисків християн на території Палестини підтверджує і наявна ІКП. Так, палестинські християни в Віфлеємі проводять масштабну конференцію, метою якої є виявлення тріщин в богословській основі стосовно підтримки багатьох із євангелістів Ізраїлю. Джерело: http://www.arabnews.coni/node/1310646/тібб1е-еа5І (додаток № 8 рекомендаційної позиції).

За інформацією, доступною в мережі «Інтернет» відомо, що під час такого свята як Різдво Христове у Віфлеємі збираються тисячі людей, де відбуваються святкування, церемонія, концерти та феєрверки. Серед присутніх на даному заході були також посадові особи Палестини. Джерело: http://imemc.org/article/thousands-attend-christmas-tree-lighting-ceremony-in-bethlehem/ (додаток № 9 рекомендаційної позиції).

Таким чином, зважаючи на наведену інформацію, суд апеляційної інстанції вважає, що побоювання ОСОБА_1 зазнати переслідування через власне віросповідання на території Палестини вважаються сумнівними. Важливим є і та обставина, що шукач захисту не навів жодних конкретних фактів або підтверджень щодо ситуації особистого переслідування через сповідування ним християнства. В матеріалах особової справи відсутня жодна інформація щодо існування загрози для заявника або для його найближчих родичів, що залишилися проживати в Палестині, через їхнє віросповідання з боку недержавних угрупувань.

Позивач залишив країну свого громадянського походження 25 жовтня 2010 легально на підставі національного паспорту та студентської реєстрації. За наданням міжнародного захисту позивач звернувся до міграційної служби лише 15 березня 2016, тобто через 6 років після приїзду на територію України і через 4 роки нелегального перебування на території країни.

Викладене вище вказує на порушення ОСОБА_1 вимоги ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»: «Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України».

З протоколу співбесіди від 24 травня 2018 убачається, що однією з причин неможливості повернення ОСОБА_1 на Батьківщину є напружена ситуація в країні походження (арк. 10 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27 квітня 2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: - реальна спроба обґрунтувати заяву; - надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; - правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; - заявник заслуговує на довіру.

Однак, матеріал особової справи вказують на те, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності ознак, передбачених пунктами І, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Твердження заявника носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. ОСОБА_1 не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни походження пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину

Позивачем ним не були наведені документальні докази власного ймовірного переслідування, не надано жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Шукачем захисту не були зазначені і обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту.

Також позивач не зміг обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину. Більш того зі слів ОСОБА_1 , він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів (арк. 15 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). Не займався позивач і активістською або громадською діяльністю на території країни попереднього постійного проживання (арк. 15 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). Наведене виключає можливість переслідування шукача захисту з боку державних органів.

Крім того, позивач неодноразово оформляв проїзні документи країни походження та не мав жодних проблем зі зверненням до дипломатичних представництв країни походження на території України (арк. 9 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). Також позивач отримував проїзні документи у: м. Газа (09 червня 2003, 28 серпня 2000); м. Рамалла (10 квітня 2006); м. Хеврон (21 серпня 2011, 24 грудня 2008) тобто вільно переміщався країною попереднього постійного проживання та не мав проблем з органами державної влади. На це вказує і оформлення візи до України на території Ізраїлю (арк. 5протоколу співбесіди від 24 травня 2018). За своїми проїзними документами позивач, крім України та Палестини, безперешкодно перетинав також кордон Сирії та Йорданії (арк. 5 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

З протоколу співбесіди від 24 травня 2018 (арк.. 8, 9, 10) убачається, що позивач регулярно спілкується з матір`ю та інколи з племінниками, які проживають на території країни походження (арк. 8, 9-10 ). При цьому ОСОБА_1 не зазначив жодних обставин, не навів достовірних фактів, що можуть підтвердити існування загрози для його близьких в рідному місті, що вказує на урегульованість ситуації на його Батьківщині (арк. 9 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

Отже, рідні позивача, які проживають до цього часу в країні його походження отримують пенсію, працевлаштовані, виїжджали на відпочинок до Єгипту (арк. 12 протоколу співбесіди від 24 травня 2018; арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018). Членів родини позивача не переслідували на Батьківщині за ознаками раси, певної соціальної групи (арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018). Всі члени сім`ї позивача забезпечені житлом, також рідні брати особи мають у власності автомобілі, ніхто з рідних не змінював власну адресу проживання (арк. 9 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), що створює потенційну можливість в разі повернення шукача захисту на Батьківщину тимчасово облаштуватися, отримати необхідну допомогу з боку близьких осіб. Рідні брати позивача мають власні родини; племінники шукача захисту відвідують школу, дехто університет, інші здобули вже вищу освіту на території Палестини.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком ДМС України, що наведені обставини вказують на відсутність жодної дискримінації щодо членів родини позивача, достатній заробіток членів його родини та нормальне функціонування життя в регіоні його попереднього постійного проживання.

При цьому відповідачем встановлено, що в Палестині позивачу особисто ніхто не загрожував (арк. 10 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

З пояснень ОСОБА_1 під час співбесід слідує, що його рідне місто контролює палестинська влада, функціонують правоохоронні органи (арк. 12 протоколу співбесіди від 24 травня 2018) В регіоні попереднього постійного проживання активно функціонує туристична галузь. Це підтверджується і наявною ІКП. Джерело: https://www.gov.uk/foreign-travel-advice/the-occupied-palestinian-territories/safety-and-security (додаток № 2 рекомендаційної позиції).

Суд апеляційної інстанції визнає важливим для вирішення питання і той факт, що у шукача захисту не виникало проблем з населенням країни, соціальними зв`язками (арк. 12 протоколу співбесіди від 25 травня 2018). ОСОБА_1 не навів жодних суттєвих конфліктних випадків із співгромадянами в період проживання в Палестині (арк. 13 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). Позивач не обґрунтував та не навів конкретних прикладів пригнічень, обмежень чи дискримінації у реалізації загальних прав та користуванні комунікаціями щодо його рідних, які проживають у Палестині (арк. 12 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), що підтверджує висновок міграційного органу про відсутність будь-яких утисків чи переслідувань. Підтвердженням цього є і те, що позивач неодноразово повертався на Батьківщину за період перебування на території України (2000,2006,2007,2008 та 2009 роки), під час яких не виникало жодних проблем в країні походження; проживав у батьків у дані періоди (арк. 14 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

Позивачем не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на батьківщину. Також, під час проведення співбесід, так і під час судових засідань позивач не надав жодних конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до місця попереднього проживання. Шукачем захисту не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього або його близьких родичів не вибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту. Під час співбесід позивач не зазначив жодних обставин, достовірних фактів, що можуть підтвердити існування загрози для його близьких в рідному місті, вказуючи при цьому про ймовірно врегульовану ситуацію на батьківщині (арк. 9 протоколу співбесіди від 24.05.2018). Зі слів шукача захисту, близькі особи не планують виїжджати на постійне проживання до інших країн (арк. 9 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

При тому, що ОСОБА_1 ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства,належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних поглядів, не займався активістською або громадською діяльністю на території країни попереднього постійного проживання (арк. 15 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), що виключає можливість переслідування позивача з боку державних органів, позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на батьківщину.

На переконання суду апеляційної інстанції додатковим доказом відсутності будь-яких утисків чи переслідувань, позивача є неодноразове оформлення ним проїзних документів до країни походження. Шукач захисту безперешкодно звертався до дипломатичних представництв країни походження на території України (арк. 9 протоколу співбесіди від 24 травня 2019) та отримував всі необхідні документи. Позивач отримував проїзні документи у м. Рамалла (10 квітня 2006), м. Хеврон (21 серпня 2011; 24 грудня 2008), м. Газа (09 червня 2003; 28 серпня 2000), і вільно переміщувався країною попереднього постійного проживання та не мав проблем з органами державної влади. Про це також вказує оформлення візи до України на території Ізраїлю (арк. 5 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). За своїми проїзними документами позивач, крім України та Палестини, безперешкодно перетинав кордон Сирії та Йорданії (арк. 5 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

Твердження ж ОСОБА_1 , під час співбесід, про негативну ситуацію на території Палестини через ізраільсько-палестинський конфлікт (арк. 9 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), на переконання суду апеляційної, у випадку відносно позивача, не має вирішального значення через ситуацію з рідними особи, які отримують пенсію, працевлаштовані, виїжджали на відпочинок до Єгипту (арк. 12 протоколу співбесіди від 24 травня 2018; арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018). Стосовно рідних та близьких ОСОБА_1 не встановлено жодного з елементів дискримінації чи переслідування. Членів родини як і самого позивача не переслідували на Батьківщині за ознаками раси, певної соціальної групи (арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018).

Шукач захисту мав вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ на території Палестини (арк. 5 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), що свідчить про відсутність обмежень заявника в доступі до освіти. В його рідному місті позивача є газ, вода, електроенергія, засоби зв`язку та Інтернет (арк. 14 протоколу співбесіди від 24.05.2018).

З матеріалів справи убачається, позивач, ні його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень на території країни громадянської належності. Ніколи у його близьких родичів не виникало суттєвих проблем з представниками органів державної влади на території країни походження. Стосовно ОСОБА_1 ніколи не застосовувалося фізичне насилля на Батьківщині. Позивач і його близькі родичі не є членами жодних політичних, релігійних, військових чи громадських організацій на території країни походження. Він чи його рідні не були жодного разу причетні до свавільних арештів, затримань, позасудових рішень на території Палестини (арк. 14 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

Також позивач не зміг навести обґрунтованих тверджень стосовно можливості застосування по відношенню до нього смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження, надмірного покарання у випадку повернення на територію країни походження. Більш того, під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник зазначив, що його ніколи не звинувачували в порушенні соціальних або моральних норм на території Палестини (арк. 15 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

Водночас, ніколи позивача чи його рідних не викрадали на Батьківщині (арк. 15 протоколу співбесіди від 24 травня 2018)

Зі слів шукача захисту, він мав все необхідне для проживання в Палестині (арк. 15 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). Однак зазначив, що якби зникли його проблеми з родиною дівчини, що сповідує іслам, він би повернувся до своєї родини, яка проживає на території Палестини (арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018).

Вказане ОСОБА_1 додатково спростовує його посилання на неможливість повернення особи на Батьківщину через нестабільну ситуацію в регіоні попереднього постійного проживання.

Побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд апеляційної інстанції погоджується і визнає обґрунтованою позицію ДМС України про те, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Так, при прийнятті рішення необхідно враховувати загальну динаміку конфлікту, ситуацію в рідному для шукача захисту регіоні постійного місця проживання на території країни громадянської належності.

При цьому, неповнота наданої позивачем інформації, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень стосовно причин та можливості власного переслідування на території Палестини, а також аналіз актуальної ІКП, дає підстави для висновку про неправдоподібність отриманих від шукача захисту пояснень.

ІКП підтверджується розвиток туристичної сфери на території регіону постійного попереднього проживання шукача захисту, що в свою чергу свідчить про стабілізацію в країні, належне функціонування життєдіяльності населення. Так, палестинське центральне статистичне бюро (PCBS) та міністерство туризму та стародавніх пам`яток (МОТА), під час спільної доповіді, заявили, що за перше півріччя 2018 року на Західному березі було більше 3,1 мільйонів візитів до туристичних об`єктів. Джерело:fattp://english.wafa.ps/page.aspx?id=3Ymhrfal6a3Ymhrf (додаток № 3 рекомендаційної позиції).

За наданою міграційною службою інформацією кордони Сектору Газа більше не контролюються бойовиками «Хамас», що підтверджує наявна ІКП. Натомість, контроль над цією територією було передано уряду Палестини. Крім того, вперше за 10 років в Газі відбувся мітинг пам`яті Арафата, засновника організації звільнення Палестини. Джерело: http://www.sern40.ru/index.php?newsid=292876http:|//pndrobnosti.ua/2207965-palestina-nachala-kontrolirovat-granitsu-s-sektorom- gazy. html http://9tv.co.il/news/2017/11/11/250284.html (див. додаток № 4 рекомендаційної позиції).

Отож, зазначена інформація підтверджує звільнення частини території країни від представників неурядових угруповань, відновлення державного контролю над вказаними територіями.

Зі слів позивача, додатковою загрозою для нього є погроза з боку батька дівчини, яку він отримав в грудні 2017 року (арк. б протоколу співбесіди від 24.05.2018). Також, в 2016 році батькам шукача захисту телефонував батько дівчини та погрожував (арк. 6 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). Однак, через певні обставини за матеріалами особової справи шукача захисту, спостерігаються суттєві розбіжності в його твердженнях, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до позивача та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту. Так, наприклад: - позивач повідомив, що жодного разу не бачився особисто з дівчиною, їх знайомство відбулося через мережу «Інтернет» (арк. б протоколу співбесіди від 24 травня 2018). Проте, при попередніх співбесідах заявник вказав, що познайомився з нею, перебуваючи на канікулах у Палестині (арк. 4 анкети від 23 березня 2012; арк. 5 протоколу співбесіди від 19 квітня 2012; арк. 5 протоколу співбесіди від 22 березня 2016), що суперечить останньому твердженню; - ОСОБА_1 зазначає різні роки знайомства з дівчиною: 2009 рік (арк. 4 анкети від 23 березня 2012), 2007 рік (арк. 5 протоколу співбесіди від 19 квітня 2012), 2011 рік (арк. 5 протоколу співбесіди від 22 березня 2016), 2010 рік (арк. 3 протоколу співбесіди від 05 червня 2016; арк. 8 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). При цьому заявник не зміг пояснити належним чином вказані розбіжності (арк. 9 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018); - зі слів особи, дівчина, з якою він спілкується, родом з м. Віфлеєм (арк. 4 анкети від 23 березня 2012), проте під час повторного розгляду заяви шукач захисту вказав, що вона проживає в м. Рамалла (арк. 10 протоколу співбесіди від 24 травня 2018); - позивач вказав, що має в планах проживати у подальшому разом з дівчиною-мусульманкою, яка проживає в Палестині (арк. 7 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), однак вказане є сумнівним враховуючи, що приблизно з 2010 року шукач захисту ні разу особисто навіть не бачився з дівчиною (арк. 6, 8 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), а її рідні категорично проти їх спілкування (арк. 7, 10 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

Наступні твердження вказують на вигаданість ключових фактів історії переслідування особи: - у протоколі співбесіди позивач зазначив, що востаннє спілкувався з дівчиною в квітні 2018 року (арк. 8 протоколу співбесіди від 24.05.2018), проте при проведенні додаткового протоколу співбесіди вказав, що востаннє спілкувався з нею у грудні 2017 року і після цього більше не спілкувався (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018). При тому, раніше, надавав відомості щодо спілкування 2-3 рази на тиждень (арк. 7 протоколу співбесіди від 24 травня 2018, що суперечить вищезазначеним фактам; - позивач не зміг надати жодного фото дівчини (будь-якого формату) (арк. 7 протоколу співбесіди від 24 травня 2018; арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018). Суд апеляційної інстанції враховує цю обставину, оскільки, як у християнина, застережень щодо фото або зображень особи у позивача, принаймні, не повинно бути; - не надав ОСОБА_1 і посилань на сторінки дівчини в соціальних мережах, за допомогою яких, зі слів особи, вони контактували (арк. 7-8 протоколу співбесіди від 24 травня 2018; арк. 3-4 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018); - шукач захисту зазначив, що йому неодноразово надходили погрози з боку батька дівчини (арк. 10 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), однак такі погрози були, зі слів особи, в телефонному режимі (арк. 10 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), та підтверджень цьому немає. При тому, що погрози тривають 7-8 років, особисто він з дівчиною і її рідними не бачився ніколи (арк. 11 протоколу співбесіди від 24 травня 2018) Звідки батько дівчини може знати його часто змінюваний номер телефону - пояснити не може; - під час співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що рідні дівчини турбували його батьків по телефону (арк. 10-11 протоколу співбесіди від 24.05.2018). Водночас, шукач захисту не зміг надати достовірну правдоподібну інформацію, хто саме з його рідних спілкувався з батьком дівчини, скільки разів надходили погрози подібним чином (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018); - незважаючи на довготривале спілкування позивача з дівчиною, він не зміг вказати дату її народження, точний вік, надати детальну характеристику зовнішності, використовуючи лише загальний опис (арк. 12 протоколу співбесіди від 24 травня 2018). Також, шукач захисту не може вказати чи має вона власну кімнату в будинку батьків, описати як виглядає її кімната, чи має домашню тварину дівчина, не може вказати навчальний заклад, в якому навчалася Іліана, основну інформацію стосовно рідних дівчини (арк. 2, 8 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018). Крім того, позивач не володіє інформацією стосовно наявності чи відсутності в дівчини шкідливих звичок, особливих відміток (родимки, татуювання, родинні плями), не знає яка улюблена страва (арк. 9-10 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018). Водночас, позивач не знає чи працює наразі дівчина (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018); - позивач не може достовірно вказати, чи має дівчина на території Палестини власну родину (чоловіка, дітей), чи перебуває вона з кимось в стосунках, чи готова вона змінити віросповідання (арк. 11 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), чи планує в подальшому створювати родину на території Палестини (арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018).

Під час протоколу співбесіди шукач захисту стверджував, що буде намагатися надати скрін переписок з дівчиною (арк. 15 протоколу співбесіди від 24 травня 2018), однак при повторному проведенні протоколу співбесіди позивач не зміг надати жодної переписки для підтвердження наявності такого спілкування (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 09.07.2018). Позивач не назвав жодних спільних інтересів з дівчиною (арк. 10 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018), з якою, за його твердженнями, вони спілкуються досить тривалий час.

Позивач підтвердив, що у разі відмови від спілкування з дівчиною - мусульманкою його проблеми зникнуть (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018), а також зазначив, що він з нею лише рідко спілкується (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018), що не передбачає стійких реальних відносин. Крім того, позивач особисто не може остаточно визнати існування даних стосунків, підтвердити чи вбачає в подальшому розвиток таких відносин, називаючи їх наразі «мертвими» (арк. б додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018)

Суд апеляційної інстанції погоджується з відповідачем, що наведене спростовує будь-яку загрозу у зв`язку з даними обставинами.

За твердженнями позивача, його батьки не зазнають жодних проблем у зв`язку із спілкуванням заявника з дівчиною, яка сповідує іслам, отримували лише усні погрози (арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 09 липня 2018), що не підтверджено жодних чином, а вище надані позивачем пояснення під час протоколів співбесід лише спростовують дані обставини.

Разом з тим під час додаткового протоколу співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що після 2009 року припинив відвідувати Палестину через історію з іншою дівчиною, з якою був заручений, а в подальшому припинив відносини, в результаті чого зіпсувалися стосунки з рідними (арк. 7 додатково протоколу співбесіди від 09 липня 2018).

Водночас, в протоколі співбесіди від 19 квітня 2012 він пояснював, що вже з 2007 року познайомився з дівчиною - мусульманкою, через яку розпочалися його проблеми та він не повертався на Батьківщину (арк. 5 протоколу Співбесіди від 19.04.2012). Дані твердження свідчать про пояснення абсолютно різних причин щодо прийняття рішення не повертатися до

Палестини. К рім того, у 2012 році позивач під час співбесіди повідомляв про те, що існувала одна умова продовження їх стосунків з дівчиною - йому необхідно було прийняти мусульманство, від чого він відмовився, тому батько дівчини та брат почали розшукувати його, щоб вбити (арк. 5 протоколу співбесіди від 19.04.2012), однак подібних обставин шукач захисту не повідомляв під час повторного розгляду його заяви в 2018 році, що підтверджує надання суперечливої інформації особою.

Водночас, повідомлена позивача обставина, відповідно до якої він жодного разу особисто не бачився з дівчиною, свідчить про відсутність у її родини підстав та намірів для необґрунтованого переслідування фігуранта. Вагомо, що позивач не зміг надати жодних документальних доказів на підтвердження існування спілкування з дівчиною (арк. 15 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

Зважаючи на викладені обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з відповідачем, що перелічені розбіжності, а саме різний перебіг дат та суттєві розбіжності в описі вказаних обставин надають підстави вважати історію переслідування особи необґрунтованою та цілком вигаданою.

Отже ОСОБА_1 не зміг навести конкретних достовірних фактів пригнічень, обмежень чи дискримінації у реалізації загальних прав та користуванні загальними комунікаціями його самого та рідних. Про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань вказує і значна тривалість проміжків часу між: виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналіз матеріалів особової справи дає підстави для висновку про відсутність обґрунтованих причин виїзду позивача з Палестини з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині, і перебуваючи поза межами країни походження особа не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. і статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». У ОСОБА_1 відсутні і обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Аналіз звернення шукача захисту на елемент наявності ознак, визначених пунктом 13 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року ДМС України вказує на те, що під час процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не зміг навести обґрунтованих тверджень стосовно можливості застосування по відношенню до нього смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження, надмірного покарання у випадку повернення на територію країни походження (арк. 15 протоколу співбесіди від 24 травня 2018).

Одночасно не можна стверджувати про наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. З, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. і статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України про події або нові обставини для обґрунтованого побоювання щодо загрози життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності не вказувалось.

З інформації за країною походження позивача спостерігається, що палестинський президент Махмуд Аббас, на брифінгу Ради Безпеки виклав нову пропозицію про відновлення мирних переговорів з Ізраїлем, включаючи швидке скликання міжнародного саміту з цього питання та наступне створення багатостороннього механізму для керівництва цим процесом, що свідчить про поступове відновлення миру та стабільності на території країни походження особи (Джерело: https://www.un.org/press/en/2018/зс 13213.doc.htm (додаток № 10 до рекомендаційної позиції).

Зважаючи на все вищенаведене, ОСОБА_1 можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на ту обставину, що відмовляючи шукачеві захисту у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту оскільки заявник не підпадає під ознаки біженця, передбачені Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, державний орган не позбавляє її права залишатись на території України, якщо вона має інші для цього підстави.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені нею обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Суд першої інстанції не дав належної правової оцінки викладеним вище законодавчим актам, не застосував норми Закону, що врегульовують правовідносини, які виникли між фізичною особою та суб`єктом владних повноважень на час заявленого позову.

Згідно до п.1, 4 ч.1 ст. 317 КАС України: «Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, не правильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права».

Зважаючи на те, що при прийнятті рішення від 01 липня 2019 Одеським окружним адміністративним судом неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи і не застосовано закон, який підлягав застосуванню, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне скасувати це рішення повністю та ухвалити нову постанову суду про відмову у задоволенні адміністративного позову повністю.

Керуючись: ст. ст. 293, 308, 310, 315, 317, 321, 322 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити повністю.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 - скасувати та прийняти нове судове рішення.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 10 грудня 2019.

Суддя-доповідач:

Судді: