Справа № 120/2418/19-а
Суддя: Матохнюк Д.Б.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2418/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції -

Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б.

11 грудня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Матохнюка Д.Б.

суддів: Шидловського В.Б. Боровицького О. А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

у липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (ГУ ПФУ у Вінницькій області) в якому просив:

-визнати неправомірною відповідь ГУ ПФУ у Вінницькій області від 10.04.2019 року №783/Д-10 щодо відмови в зарахуванні періоду відбування покарання з 01.08.1981 року по 29.04.1989 рік до страхового стажу;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Вінницькій області зарахувати позивачу до загального трудового стажу, період роботи під час відбуття покарання у вигляді позбавлення волі у Алчевській виправній колонії №13 з 01.08.1981 року по 29.04.1989 року.

26 вересня 2019 року Вінницький окружний адміністративний суд прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач по досягненню 60-ти річного віку звернувся з заявою до Могилів-Подільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про призначення пенсії по віку.

Проте, листом № 4492/09-73/02-01 від 03.12.2018 року Могилів-Подільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області відмовило у призначені пенсії за віком, посилаючись на те, що період відбування покарання у вигляді позбавлення волі в період з 01.08.1981 року по 29.04.1989 року не зарахований як трудовий стаж, оскільки відсутні довідка органів внутрішніх справ і відомості про сплату страхових внесків. Відтак, з урахуванням наданих позивачем документів його страховий стаж на момент звернення з заявою про призначення пенсії за віком складає 17 років 7 місяців 18 днів.

За таких обставин, позивач звернувся до адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України про надання довідки про стаж роботи у період відбування покарання в Алчевській виправній колонії №13 на що отримав відповідь №10/01-626-19/Д-442 від 26.02.2019 року, у якій вказано, що згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1085-р населені пункти Луганської області, зокрема м. Алчевськ, де розташована Алчевська виправна колонія №13 включено до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють свої повноваження не в повному обсязі. Тобто, Алчевська виправна колонія №13, в якій позивач відбував покарання, знаходиться на вищевказаній території, надати будь-яку інформацію, пов`язану із зазначеною установою на даний час неможливо.

Крім того, в матеріалах справи міститься довідка МВС від 29.10.2018 року №16/4-Д-387, згідно якої за персонально-довідковим обліком єдиної інформаційної системи МВС України громадянина ОСОБА_1 16.03.1981 року арештовано Амурським ЛВВС ст. Тинда, 01.08.1981 року Тиндинським районним судом Амурської області засуджено до 10 років позбавлення волі. 18.06.1987 року Указом Президії Верховної Ради СРСР про амністію п. е ст. 9 невідбуту частину покарання скорочено на 1/2 29.04.1989 року ОСОБА_1 звільнено з Алчевської виправної колонії Луганської області за відбуттям строку покарання. Інші відомості до МВС не надходили.

У березні 2019 року з метою підтвердження стажу для призначення, що дає право на призначення пенсії, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Проте, листом №783/Д-10 від 10.04.20119 року ГУ ПФУ у Вінницькій області відмовило позивачу у підтвердженні страхового стажу за період відбування покарання у вигляді позбавлення волі в період з 01.08.1981 року по 29.04.1989 року, у зв`язку з відсутністю підтверджуючих документів, оскільки довідкою МВС від 29.10.2018 року підтверджено лише термін перебування в місцях позбавлення волі.

Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (Закон №1788-XII) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 12 Закону №1788-XII встановлено, що право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 56 Закону №1788-XII, до стажу роботи зараховується, крім іншого: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Так, згідно зі ст. 50 Виправно-трудового кодексу України, прийнятого Верховною Радою УРСР 23 грудня 1970 року (який діяв на час відбування кримінального покарання позивачем, та зупинив свою дію з 01 січня 2004 року) роботи засуджених у період відбування ними покарання у вигляді позбавлення волі до трудового стажу не зараховується.

Частиною 4 ст.122 Кримінально-виконавчого кодексу України (КВК України) встановлено, що з 01.01.2004 року час роботи таких засуджених зараховується у стаж роботи для призначення трудової пенсії.

При цьому, ст. 122 КВК України визначено, що час роботи засудженого у період відбування ним покарання у вигляді позбавлення волі зараховується до стажу роботи для призначення трудової пенсії після звільнення, за умови оплати ним страхових внесків до Пенсійного фонду України в порядку і розмірах, передбачених законодавством.

Тобто, достатньою та необхідною правовою підставою для зарахування до страхового стажу особи, який враховується при призначенні їй пенсії, періоду відбування покарання у відповідному закладі обмеження чи позбавлення волі є наявність сукупності двох умов: 1) підтвердження трудового стажу особи відповідною довідкою; 2) сплата страхових внесків протягом такого періоду.

Крім того, п. 12 абз. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 визначено, що робота в`язнів підтверджується довідкою МВС і довідкою про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 40 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 01 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами.

Отже, період страхового стажу до 01 липня 2000 року підтверджується даними, обчислюється на підставі довідки про нараховані суми грошового забезпечення та сплачені страхові внески.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач відбував покарання в Алчевській виправній колонії №13 з 01.08.1981 року по 29.04.1989 року, однак в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження сплати страхових внесків за період відбування ним покарання.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на те, що трудовий стаж у оспорюваний період підтверджується копією трудової книжки, оскільки в трудовій книжці позивача НОМЕР_1 відсутні будь-які записи за період з січня 1981 року по травень 1989 року (а.с. 10-23).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Матохнюк Д.Б.

Судді Шидловський В.Б. Боровицький О. А.