Справа № 640/12273/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 грудня 2019 року № 640/12273/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі також - відповідач, ДМС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі також - третя особа), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 10.08.2018 року №243-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської Республіки Вахбі Башар Морад;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, маючи побоювання стати жертвою переслідування в умовах загальнопоширеного конфлікту на території країни свого походження - Сирії, звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Позивач прибув в Україну в 2010 році та звернувся із заявою про отримання статусу біженця з моменту ескалації конфлікту в Сирії та неможливості повернення позивача в країну свого походження.

Водночас, 03.07.2019 року позивачем отримано повідомлення Управління державної міграційної служби у Київській області (правонаступник - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області) від 04.09.2019 року 3129 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України від 10.08.2018 року №243-18 у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктом 1 чи 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач вважає таке рішення суб`єкта владних повноважень протиправним, оскільки відповідач, під час розгляду заяви громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, взагалі не поцікавився ситуацією у країні походження позивача, незважаючи на те, що такі дані позивачем зазначено у заяві-анкеті.

Між тим, позивач вважає, що оскільки інформація про країну Сирію міститься у загальнодоступних та авторитетних джерелах, остання не потребує доказування.

У позові позивач зазначає, що дійсно має об`єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров`я через переслідування з політичних причин, оскільки позивач ухиляється від служби в армії та участі у військовому конфлікті на території Сирії, через що, вважає, що сприймається владою Сирії як людина, яка виражає політичне інакомислення, небажання захищати рідну країну від «терористичної» загрози.

Враховуючи викладене, позивач просить суд задовольнити позов в повному обсязі, а саме: визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 10.08.2018 року №243-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.07.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Через канцелярію суду 30.07.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в прохальній частині якого зазначено клопотання про розгляд справи за участю представника Державної міграційної служби України.

У відзиві відповідач проти задоволення позову заперечує.

Відповідачем повідомлено суд, що вперше позивач потрапив на територію України зимою 2004 року, з метою навчання в університеті м. Луганську на підготовчому факультеті, де вивчав російську мову до 2005 року, після чого вступив на навчання до медичного університету, але, не закінчивши навчання, у 2006 році повернувся до Сирії та проживав там один рік до 2007 року. В 2007 році знову повернувся до України.

20.08.2015 року Вахбі Башар Морад вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС в Харківській області.

Однак, 18.03.2016 року розгляд заяви від 20.08.2015 року припинено за особистою заявою позивача.

29.11.2017 року позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до Управління ДМС в Київській області, яку прийнято до розгляду та документовано Довідкою про звернення за захистом в Україні №007722.

У своїй заяві від 29.11.2019 року позивач, зокрема, вказав, що боїться повертатися до Сирії через громадянську війну, яка несе пряму загрозу його життю та життю його рідних. Також, на запитання під час співбесіди від 12.12.2017 року пояснити, що саме загрожує життю заявника в Сирії, позивачем пояснено наступне : «Якщо я повернусь, мене відразу заберуть до армії, а якщо я відмовлюсь йти до армії, то мене відразу вб`ють».

З огляду на надані пояснення та встановлені відповідачем обставини, останній вважає, що твердження позивача щодо примусу останнього до служби в армії в Сирії, а в разі відмови від служби - загрози стратою, мають суперечливий характер та є лише суб`єктивним припущенням останнього і можуть трактуватися як звичайна спроба уникнути від призову на військову службу.

Також, під час співбесід 03.03.2018 року та 01.06.2018 року на запитання посадової особи відповідача «З якою метою Ви звернулися до ДМС України?» та «Навіщо Вам статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в України?», позивачем вказано: «Тому що я тут нелегально і не можу отримати ніякого документа… Щоб отримати мені якусь легальність, мені можна звернутися лише сюди, я навіть не можу одружитися», «Тому що в мене немає ніяких документів, крім того, я не зможу по іншому офіційно отримати документи в Україні…».

Враховуючи викладене, відповідач не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а тому, підстави визнавати позивача біженцем відповідно до вимог, передбаченими пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні, а позов не підлягає задоволенню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.08.2019 року клопотання представника відповідача Анастасії Олександрівни Солтановської (довіреність від 01.07.2019 року №225-2019) про здійснення розгляду справи за участі представника відповідача повернуто без розгляду. Попереджено про наслідки зловживання процесуальними правами, передбачені частиною четвертою статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України.

Через канцелярію суду позивачем подано відповідь на відзив, в якому зазначено, що відмова позивачеві у задоволенні позову тягне за собою його обов`язок покинути Україну, а отже, тягне за собою розлучення його сім`ї - ОСОБА_1 з його дружиною та двома малолітніми дітьми, які є громадянами України, тобто, порушується право на возз`єднання сім`ї (тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах), що є прямим порушенням норм національного та міжнародного законодавства.

Через канцелярію суду 12.08.2019 року позивачем подано клопотання про долучення доказів.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у місті Альбаха, Королівство Саудівська Аравія, за національністю араб, сповідує сунітський напрям ісламу.

Володіє англійською, російською та українською мовами.

За словами позивача, має вищу освіту (інститут Т.Г. Шевченка, м. Луганськ, Україна).

Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб від 14.02.2018 року Серії НОМЕР_1 , виданим Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, громадянин Сирійської Арабської Республіки Вахбі ОСОБА_1 перебуває у шлюбних відносинах із громадянкою України ОСОБА_5 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ).

Позивач є батьком двох малолітніх дітей: ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , Свідоцтво про народження (повторно) від 15.04.2019 року Серії НОМЕР_3 ) та ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , Свідоцтво про народження від 21.07.2018 року Серії НОМЕР_4 ).

29.11.2017 року громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся до Управління ДМС України в Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту №74.

Розглянувши справу №2017 KV 0074 заявника громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, Управління ДМС України в Київській області складено Висновок про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнанням біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.12.2017 року

Рішенням Державної міграційної служби України від 10.08.2018 року №243-18 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 04.09.2018 року №129 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 10.08.2018 року №243-18 позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заперечення та пояснення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України від 08.07.2011 року №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі також - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункті 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з частиною другою статті 9 Закону №3671-VI працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Відповідно до частини шостої статті 9 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону №3671-VI у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Відповідно до частини одинадцятої статті 9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини дванадцятої статті 9 Закону №3671-VI особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

У частині п`ятій статті 10 Закону № 3671-VI зазначено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, відсутні.

Суд погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідає, що зумовило прийняття міграційним органом оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи та копій матеріалів особової справи №2017 KV 0074, позивач має паспорти громадянина Сирії № НОМЕР_5 та №НОМЕР_6.

Зі слів позивача, Сирію залишив легально в 2004 році, з метою отримання освіти в Україні (м. Луганськ, підготовчий факультет університету ім. Т.Г. Шевченка).

У 2006 році повернувся до Сирії, де проживав до 2007 року.

У 2007 році позивач приїхав до України з метою продовжити навчання в університеті ім. Т.Г. Шевченка.

У 2010 році виїжджав до Сирії з метою відвідати рідних.

Відповідно до змісту заяви-анкети позивачем повідомлено, що він є військовозобов`язаним, в армії країни походження не служив у зв`язку з проходженням навчання в Україні.

У серпні 2010 року позивач прибув до України легально літаком, прямим рейсом м. Дамаск (Сирія) - м. Київ (Україна) по паспорту громадянина Сирії для виїзду закордон № НОМЕР_6 .

Суд зауважує, що з відкритих джерел мережі Інтернет встановлено, що офіційною датою початку громадянської війни у Сирії визнається 15.03.2011 року.

Тож, слід дійти висновку, що позивач покинув країну походження до початку військового конфлікту.

Відповідно до змісту копії Протоколу співбесіди від 12.12.2017 року позивач мав дозвіл влади на виїзд до України.

29.11.2017 року позивач звернувся із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту до Управління Державної міграційної служби в Київській області.

У своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.11.2017 року, заявником зазначено: «В країні мого постійного проживання страшна громадянська війна, за цей час зруйнували мій дім та вбили мого рідного брата. Всі мої рідні покинули країну.».

Відповідно до вимог статті 8 Закону №3671-VI заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято до розгляду.

Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 документовано Довідкою про звернення за захистом в Україні №007722.

Відповідно до змісту копії Протоколу співбесіди від 12.12.2017 року позивачем зазначено, що за захистом в Україні звертається вперше.

Водночас, міграційним органом встановлено, що 20.08.2015 року Вахбі Башар Морад вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області.

18.03.2016 року розгляд заяви припинено за особистою заявою позивача.

Крім того, згідно із змістом вказаного Протоколу співбесіди позивачем зазначено, що до 2013 року в м. Луганську, Україна, навчався та працював неофіційно різноробочим, вирішив виїхати з м. Луганська у 2013 році до Києва, оскільки у м. Києві більше можливостей та через ситуацію, що сталася в м. Луганськ.

Повідомив, що на момент звернення в міграційну службу України перебував на території України нелегально.

До ДМС України раніше не звертався, оскільки «не було коли».

Щодо причин еміграції, на питання посадової особи міграційного органу: «Розкажіть, що змусило Вас звернутися до міграційної служби», позивачем повідомлено: «Тому що я хочу знаходитися в Україні легально, крім того, я не можу нікуди виїхати, тому потрібна віза, а ще я не можу розписатись з дружиною, в РАГЗі, запитують реєстрацію.».

На питання «Що загрожує Вашому життю в Сирії?» позивач відповів, що «Якщо я повернусь, мене відразу заберуть в армію, а якщо відмовлюсь йти до армії, то відразу вб`ють».

На наступні запитання посадової особи міграційного органу позивачем надано наступну інформацію: «Коли я проживав у Сирії, до мене додому приходили представники сирійської служби безпеки, вони хотіли забрати мене в армію. Але, я надав їм свої документи, що їду на навчання в Україну, і вони відпустили мене на навчання»; насилля за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичним поглядам - не зазнавав.

На питання «На Вашу думку, що Вам загрожує на сьогоднішній день в разі повернення до Сирії?», позивач відповів, що «Там дуже сильна війна, там нічого не залишилось. Крім того, мене заберуть в армію.».

Зауважив, що міг би повернутися до країни походження у разі стабілізації ситуації «Через років 20 може бути».

Наказом начальника Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 14.02.2018 року №52 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача.

Відповідно до змісту копії Протоколу співбесіди від 02.03.2018 року позивачем щодо факту приховування правди стосовно звернення до Управління ДМС України в Харківській області у 2015 року, повідомлено, що процедура визнання біженцем позивача в Україні в 2016 році була призупинена, та, оскільки не хотів проходити процедуру спочатку, відповів що нічого не хоче, та не звертався більше до Управління ДМС України в Харківській області.

На запитання «З якою метою Ви звернулися до ДМС України?» позивач відповів : «Тому що я тут нелегально і не можу получити ніякого документа, і не можу повернутися додому. Щоб получити мені якусь легальність, мені можна звернутись лише сюди, я навіть не можу одружитись».

Водночас, з матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про шлюб від 14.02.2018 року Серії НОМЕР_1 , виданим Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 перебуває у шлюбних відносинах із громадянкою України ОСОБА_5 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ).

В той час, як свідчення щодо наявності перешкод одружитися давалися позивачем через місяць після державної реєстрації акту цивільного стану подружжя Вахбі, про що позивачем не повідомлено міграційний орган.

Відповідно до змісту копії Протоколу співбесіди від 22.03.2018 року на питання «Чому переїхавши до м. Києва в 2015 році, за захистом Ви звернулися лише в 2017 році?» позивачем повідомлено: «Я просто не знав, де знаходиться міграційна служба тай не запитував і не цікавився, чесно, я був зайнятий іншим, я влаштовувався на роботу, в мене дружина, діти».

На питання посадової особи міграційної служби «При яких обставинах загинув Ваш третій брат в Сирії?» позивачем повідомлено : «Мій третій брат, його звали Небрас, загинув при невідомих мені обставинах, я навіть не знаю коли. Знаю лише, що він був проти Асада, але не за «Ігіл». Це все трапилось, коли в Сирії лише розпочиналися заворушення і люди почали виходити на протести. Під час розгону протестуючих, провладні війська Асада застосували зброю проти протестуючих. Під час таких протестів загинув мій брат Небрас».

З аналізу пояснень позивача щодо загибелі його брата та намірів ОСОБА_1 отримати статус біженця висновується, що малоймовірним є факт загибелі брата позивача у зв`язку із збройним конфліктом. Крім того, зі слів позивача, останній не володіє достатньою інформацією та достовірними фактами щодо загибелі брата.

Суд погоджується із висновком відповідача в частині, що зазначені пояснення позивача стосовно загибелі брата гуртуються на припущеннях та домислах, якими позивач намагається підсилити свої аргументи.

Цілком очевидно, що побоювання, які виникли у позивача, мають суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними документальними даними.

Суд звертає увагу на той факт, що заявником не надано жодного доказу у підтвердження своїх слів щодо можливості його переслідування з боку державних органів влади або неспроможність органів влади надати йому захисту від такого переслідування.

Заявником взагалі не обґрунтовано своїх побоювань стати жертвою переслідувань конкретними фактами ні в заяві, ні в ході проведення співбесід.

Вбачається, що позивач має на меті «легалізувати» своє перебування в Україні отримавши статус біженця лише спираючись на той аргумент, що у Сирії - країні його походження, з якої він виїхав останній раз у 2010 році, йдуть військові дії, які розпочалися у 2011 році, тобто після того, як позивач виїхав з Сирії.

Із змісту Протоколів співбесід, які позивачем підписано без зауважень, висновується, що позивач, як військовозобов`язаний, побоюється йти служити в армію країни походження, що не може бути підставою надання особі статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, враховуючи вимоги пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI.

Крім того, позивачем не надано ні суду, ні міграційному органу, доказів переслідування його службою безпеки або збройними силами Сирії.

Зокрема, суд також бере до уваги, що відповідачем та третьою особою досліджено та проаналізовано інформацію стосовно країни походження позивача, відповідно до якої: «…В Сирии , как и в других арабских государствах, начиная с 1953 года, действовала система откупа от военной службы. Те слои населения, которые могли финансово решить эти вопросы, стремились освободиться от воинской повинности. Подобная практика особенно ярко наблюдалась в период арабо-израильских конфликтов, когда вообруженные столкновения и боевые действия носили интенсивный характер.

Следует отметить, что в большинстве своем, сирийская армия является рабоче-крестьянской армией. Зажиточные сирийцы не горели желанием идти воевать за идею о господстве арабского мира. Этим фактом объясняется крайне низкий уровень технической подготовки солдатского и сержантского состава, которым часто объясняют неудачи сирийской армии на фронте, значительные потери сирийских войск в живой силе и технике. В некотором смысле спасало ситуацию с комплектованием армейских частей сержантским составом, введение в армии контрактной системи. Отслужившие в действующей армии сирийиы могли оставаться на сверхсрочную службу, подписывая контракт сроком на 5 и более лет. Те, кто увольнялся в запас, переходили в состав пассивного резерва, который являлся мобилизационным ресурсом для армии воєнного времени...».

Крім того, як зі слів позивача під час співбесіди від 12.12.2017 року, встановлено, що він належав до забезпеченої сім`ї: «... Мій батько був бізнесменом. В нього була птахоферма та 5 квартир, які він здавав в оренду», тому, «теоретично», позивач в цілому має можливість уникнути служби в збройних силах Сирії.

Таким чином, твердження позивача щодо примусу останнього до служби у сирійській армії, а в разі відмови від служби - загрози стратою, мають суперечливий характер та є лише суб`єктивним припущенням позивача та можуть трактуватися як спроба ухилення від призову на військову службу.

Крім того, суд бере й до уваги пояснення позивача щодо його мотивів не звернення до органу міграційної служби протягом усього терміну перебування позивача на території Україні.

Суд зауважує, що наявність лише збройного конфлікту у країні походження заявника не є самостійною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пунктом 164 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців відповідно до Конвенції 1951 року й Протоколу 1967 року щодо статусу біженців, особи, які змушені залишити країну походження в результаті внутрішніх і міжнародних збройних конфліктів, зазвичай не розглядаються як біженці за змістом Конвенції 1951 року й Протоколу 1967 року. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов`язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загально поширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

Отже, викладений заявником факт не може розглядатись як обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань. Відповідно до змісту копії Протоколу співбесіди від 22.03.2018 року, на запитання «Ви зверталися до посольства Сирії в Україні?» позивач відповів: «Ні, не звертався, а навіщо це мені. Щоб отримати новий паспорт мені треба платити 500 доларів, а так, як я знаходжусь на Україні нелегально, мені це не потрібно. Щоб кудись виїхати, потрібно оформляти візу, а я не хочу, громадянство мені також не потрібно, мені дадуть статус біженця, мене це влаштовує.».

Також слід зазначити, що пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмову в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що позивач не може повернутися до Сирії через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля чи подій, що серйозно порушують громадський порядок. Його розповідь носить загальний характер і не базується на фактах. Критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28.07.1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 року позивач не відповідає, міжнародного захисту не потребує.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні громадянської належності позивача не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності або через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, рішення відповідача від 10.08.2018 року №243-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейським судом з прав людини у пункті 50 рішення від 13.01.2011 року (остаточне) по справі "Чуйкіна проти України" (case of Chuykina v. Ukraine) (Заява № 28924/04) зазначено, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункті 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для п. 1 ст. 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10.07.2003, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

На переконання суду відповідачем в повній мірі доведено законність прийнятого рішення, з огляду на що, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 6, 9, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 294, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України. апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідно до пп. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: ОСОБА_1 (паспорти громадянина Сирії № НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 ; Довідка про звернення за захистом в Україні №007722, відповідно до якої адреса проживання: АДРЕСА_1 );

Відповідач: Державна міграційна служба України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9);

Третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (, адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А).

Повне рішення складено 11.12.2019 року.

Суддя Л.О. Маруліна