Справа № 813/2709/17
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10739/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Довгополова О.М., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс»,

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2019 року (суддя Хома О.П., час ухвалення не вказаний, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту не вказана),

в адміністративній справі №813/2709/17 за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У липні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до відповідача ЛКП «Львівелектротранс», в якому просила: 1) визнати протиправними дії відповідача, що виявились у відмові надати позивачу публічну інформацію в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», а саме: інформацію про штатні оклади (у тому числі премії та інші нарахування) керівництва (директора та його заступників) підприємства, а також юриста ЛКП «Львівелектротранс» та начальника відділу інформації та зв`язків з громадськістю ЛКП «Львівелектротранс»; 2) зобов`язати відповідача надати позивачу протягом 5 робочих днів з дня набрання чинності рішенням суду відкриту публічну інформацію, а саме: інформацію про штатні оклади (утому числі премії та інші нарахування) керівництва (директора та його заступників) підприємства, а також юриста ЛКП «Львівелектротранс» та начальника відділу інформації та зв`язків з громадськістю ЛКП «Львівелектротранс».

Відповідач ЛКП «Львівелектротранс» позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення проти адміністративного позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалами Львівського окружного адміністративного суду від 08.08.2017 року та від 16.01.2018 року залучено до розгляду справи третіми особами на стороні відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за їхніми заявами.

Третя особа ОСОБА_2 у суді першої інстанції подав заперечення проти адміністративного позову, просив у його задоволенні відмовити повністю.

Третя особа ОСОБА_3 у суді першої інстанції подав пояснення щодо позову, просив відмовити у задоволені позову, у зв`язку з його безпідставністю.

Розгляд адміністративної справи в суді першої інстанції неодноразово відкладався, з різних причин, а також провадження у справі зупинялось.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії ЛКП «Львівелектротранс», що виявились у відмові надати ОСОБА_1 публічну інформацію про штатні оклади (у тому числі премії та інші нарахування) керівництва (директора та його заступників) підприємства, а також юриста ЛКП «Львівелектротранс» та начальника відділу інформації та зв`язку з громадськістю ЛКП «Львівелектротранс». Зобов`язано ЛКП «Львівелектротранс» надати ОСОБА_1 протягом 5 робочих днів з дня набрання чинності рішення суду відкриту публічну інформацію про штатні оклади (у тому числі премії та інші нарахування) керівництва (директора та його заступників) підприємства, а також юриста ЛКП «Львівелектротранс» та начальника відділу інформації та зв`язків з громадськістю ЛКП «Львівелектротранс». Стягнено з ЛКП «Львівелектротранс» за рахунок бюджетних асигнувань в користь ОСОБА_1 640 грн. судових витрат.

З цим рішенням суду першої інстанції від 23.08.2019 року не погодився відповідач ЛКП «Львівелектротранс» та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду є незаконним та необгрунтованим, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що запит позивача про надання публічної інформації та, відповідно, позовні вимоги складені некоректно, а саме незрозуміло яку саме інформацію витребовує позивач та в чому полягає суспільний інтерес, зокрема чи дотримано баланс між цим інтересом та інтересами приватних осіб щодо їх персональних даних. Також зазначає апелянт, що суд першої інстанції не врахував, що інформація про штатні оклади та інформація про премії та інші нарахування не є тотожними. Крім цього, суд першої інстанції не встановив чи дотримано баланс між «суспільним інтересом» та інтересами, зокрема, третіх осіб у даній справі, чи розголошення інформації не завдасть істотної шкоди їхнім інтересам та чи інформація щодо цих осіб є публічною. Також звертає увагу апелянт на те, що стосовно нарахованих (виплачених) конкретним працівникам комунального підприємства заробітних плат, до публічної відноситься інформація лише щодо тих працівників, які зобов`язані щорічно подавати електронну декларацію на офіційному веб-сайті НАЗК. Юрисконсульти та начальник відділу інформації та зв`язків з громадськістю ЛКП «Львівелектротранс», в силу своїх посадових обов`язків, до таких осіб не відносяться. Таким чином інформація щодо нарахованих вказаним працівникам коштів не є публічною та не підлягає розголошенню без їх згоди. Крім цього, вважає апелянт, що запитування інформації про штатні оклади (у тому числі премії та інші нарахування) керівництва (директора та його заступників) підприємства, а також юриста ЛКП «Львівелектротранс» та начальника відділу інформації та зв`язків з громадськістю ЛКП «Львівелектротранс» викликає обгрунтований сумнів у правомірності подальшого її використання.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати рішення суду від 23.08.2019 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи (їх представників), які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 19.06.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до відповідача ЛКП «Львівелектротранс» із запитом на отримання публічної інформації, в якому, просила: 1) надати інформацію про штатні оклади (у тому числі премії та інші нарахування) керівництва (директора та його заступників) підприємства, а також юриста ЛКП «Львівелектротранс» та начальника відділу інформації та зв`язків з громадськістю ЛКП «Львівелектротранс»; 2) у разі ненадання інформації про штатні оклади працівників підприємства, просила повідомити номер розпорядження (наказу, тощо), згідно з яким ця інформація не надається та надіслати його скановану копію (а.с. 10 Т.1).

22.06.2017 року ЛКП «Львівелектротранс» надав відповідь (лист) де зазначено, що ЛКП «Львівелектротранс» підпадає під дію Закону України «Про доступ до публічної інформації» як розпорядник інформації в розумінні пункту 2 частини 1 статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», де визначено, що юридичні особи, які фінансуються з бюджету є розпорядниками лише в частині інформації щодо використання бюджетних коштів. Щодо решти інформації, якою вони володіють, ці юридичні особи не є розпорядниками публічної інформації. Запитувана згідно Запиту інформація жодним чином не стосується використання підприємством бюджетних коштів, а відтак, ЛКП «Львівелектротранс» не є розпорядником запитуваної інформації (в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації»). Тому запит буде розглянуто в порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» (а.с. 9 Т.1).

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації, здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації врегульовані Законом України «Про інформацію» та Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Так, відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про інформацію» встановлено право кожного на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.20 цього Закону, за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно ст.3 цього Закону визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації; доступ до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійснення парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридична відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (ч.1 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Статтею 12 цього Закону визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Розпорядниками інформації, відповідно до ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: інформацією про стан довкілля; інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, в тому числі уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Судом першої інстанції також вірно зазначено, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Згідно п.6 ч.1 ст.14 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Частиною 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадках коли розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит та інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

З матеріалів справи видно, що позивач ОСОБА_1 у своєму запиті від 19.06.2017 р. просила надати інформацію, зокрема, про штатні оклади (у тому числі премії та інші нарахування) керівництва (директора та його заступників) підприємства, а також юриста ЛКП «Львівелектротранс» та начальника відділу інформації та зв`язків з громадськістю ЛКП «Львівелектротранс».

Відповідач відмовив у наданні запитуваної інформації з тих підстав, що ЛКП «Львівелектротранс» не є розпорядником запитуваної інформації в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

З цього приводу, судом першої інстанції вірно враховано, що відповідно до частини першої статті 63 ГК України залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів, як, зокрема, комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади.

Унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, не поділений на частки (паї), затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який призначається (обирається) засновником (наглядовою радою такого підприємства у разі її утворення), керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства. Унітарними є державні, комунальні підприємства, підприємства, засновані на власності об`єднання громадян, релігійної організації або на приватній власності засновника (частина четверта статті 63 ГК України).

Комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління (частина перша статті 78 ГК України).

Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами (частина друга статті 78 ГК України).

Відповідно до частини третьої статті 78 ГК України, майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Відповідно до частини першої стаття 140 ГК України, джерелами формування майна суб`єктів господарювання є, зокрема грошові та матеріальні внески засновників; доходи від реалізації продукції (робіт, послуг); доходи від цінних паперів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів та інше.

Також, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно ч.5 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Таким чином, доступ до інформації щодо розпорядження комунальним підприємством комунальним майном, зокрема інформація про використання коштів, розподіл доходів від надання послуг (продукції, товарів), виплати заробітної плати працівникам, використання вкладів та дотацій з бюджетів, інші витрати, та прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно, може бути обмежено лише за умов, передбачених частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що запитувана позивачем інформація про штатні оклади (у тому числі премії та інші нарахування) є суспільно необхідною, а комунальні підприємства є її розпорядниками відповідно до пункту 4 частини другої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Колегія суддів також вважає безпідставними доводи відповідача (апелянта) про те, що не є публічною запитувана інформація, зокрема щодо юриста та начальника відділу інформації та зв`язків з громадськістю ЛКП «Львівелектротранс».

Так, відповідно до ч.1 статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Конфіденційна інформація інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ст.7 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні (ч.5 ст.6 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).

При цьому, таке обмеження можливе при дотриманні всіх вказаних вимог. Відповідність одному із зазначених критеріїв не відносить інформацію до конфіденційної.

Разом з тим, відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відмова в задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність підстав обмеження у доступі, наведених у пунктах 1-3 частини другої статті 6 цього Закону.

Таким чином, відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих у частині другій статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» трьох вимог означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою. Водночас обмеження доступу до інформації допускається виключно за умови застосовування сукупності вимог пунктів 1-3 частини другої статті 6 цього Закону.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що положення частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу.

Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 цього Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженою лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це. Отже, доведення того, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається саме на розпорядника публічної інформації.

Згідно пункту 6.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016р. №10 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» з відмови у доступі до публічної інформації повинно вбачатися: 1) якому з перелічених у пункті 1 частини другої статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» інтересів відповідає обмеження, а також чому обмеження доступу відповідає зазначеному інтересу (інтересам); 2) у чому конкретно полягає шкода правомірному інтересу (інтересам); яким є причинно-наслідковий зв`язок між наданням доступу та можливим настанням шкоди; чому ця шкода є істотною; яка ймовірність настання шкоди внаслідок надання доступу до інформації; 3) чому шкода від надання інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї зі згаданих трьох підстав означає, що законних підстав для обмеження доступу до інформації немає, а відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.

З огляду на те, що в ході розгляду даної справи встановлено, що запитувана позивачем інформація стосується розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження комунальним майном, відтак доступ до неї не може бути обмежений.

Відносно доводів апелянта про те, що запит позивача є неконкретизований, то суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до ч.5 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», письмовий запит подається в довільній формі. Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Таким чином, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що запит позивача на публічну інформацію від 19.06.2017р. за своєю формою та змістом відповідає вимогам, встановленим ч.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки відповідно до частин першої, другої статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні, а тому запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Суд апеляційної інстанції також вважає безпідставним покликання апелянта (відповідача) на те, що є незрозумілою мета з якою позивач має намір використати запитувану публічну, оскільки мета отримання публічної інформації не впливає на обов`язок розпорядника інформації надати таку інформацію.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що запитувана у запиті від 19.06.2017 року інформація не стосується конкретної фізичної особи працівника ЛКП «Львівелектротранс», а є загальною щодо штатних окладів керівництва (директора і його заступників) підприємства та працівників (юриста і начальника відділу інформації та зв`язків з громадськістю) підприємства.

Тому, являються безпідставними доводи відповідача про те, що надання запитуваної інформації може порушити особисті права третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про протиправність відмови відповідача у наданні позивачу інформації про штатні оклади (у тому числі премії та інші нарахування) керівництва (директора та його заступників) підприємства, а також юриста ЛКП «Львівелектротранс» та начальника відділу інформації та зв`язків з громадськістю ЛКП «Львівелектротранс», згідно запиту від 19.06.2017 року.

Доводи апеляційної скарги є необгрунтовані та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. А згідно з пунктом 2 цієї статті здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Тобто стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10 (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини від 17 лютого 2015 року у справі «Guseva v. Bulgaria», заява № 6987/07, § 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі «Gillberg v. Sweden», заява № 41723/06, § 93).

Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу у наданні інформації на запит є формою втручання у право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість та об`єктивність висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду від 23.08.2019 року винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Згідно п.2 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи, щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Також, статтею 263 КАС України визначено, що справою незначної складності являється, зокрема, справа щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243 ч.3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2019 року в адміністративній справі №813/2709/17 за позовом ОСОБА_1 до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом строку визначеного статтею 329 КАС України.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: О. М. Довгополов
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови складено 13.12.2019 року