Справа № 520/908/19
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 р.Справа № 520/908/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,

Суддів: Старостіна В.В. ,Бегунца А.О.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

представника позивача Кутового Г.І.

представника відповідача Гусаченко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 року, суддя Мороко А.С., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 30.05.19 року по справі № 520/908/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Харківській області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області, в якому просив суд

- визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК3899/291/НД/АВ/П/ТД-ФС від 23.01.2019.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що висновок контролюючого органу про те, що позивач фактично допустив працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту) у письмовій формі є необґрунтованим, та таким, що суперечить обставинам справи, а спірна постанова є протиправною та незаконною, а тому, підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК3899/291/НД/АВ/П/ТД-ФС від 23.01.2019.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що при проведенні інспекційного відвідування позивача Головне управління Держпраці у Харківській області діяло з дотриманням норм чинного законодавства України, отже, і винесена постанова про накладення штрафу є законною.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 10.12.2019 року представником позивача заявлено клопотання про заміну позивача ОСОБА_1 на належного позивача - фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 .

Розглянувши вказане клопотання, колегією суддів протокольною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про заміну позивача ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

Підстави та порядок заміни неналежної сторони у адміністративному процесі встановлено приписами ст. 48 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч. 1 ст. 48 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, може за згодою позивача та особи, якій належить право вимоги, допустити заміну первинного позивача належним позивачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 48 КАС України заміна позивача допускається до початку судового розгляду справи по суті.

Колегія суддів зазначає, що аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що заміна неналежного позивача може бути здійснена виключно судом першої інстанції за умови згоди позивача та незмінності підсудності адміністративної справи до початку судового розгляду справи по суті.

Таким чином, можливості заміни неналежної сторони судом апеляційної інстанції Кодексом адміністративного судочинства України не передбачено, а отже підстави для задоволення клопотання представника позивача про заміну позивача ОСОБА_1 на належного позивача - фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 - відсутні.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 10.12.2019 представники сторін підтримали свої правові позиції по справі.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що інспекторами Головного управління Держпраці у Харківській області на підставі наказу Головного управління Держпраці у Харківській області №01.01-07/2115 від 20.12.2018 "Про проведення заходу державного контролю", направлення на проведення заходу державного нагляду (контролю) у формі інспекційного відвідування об`єкту відвідування №01.01-94/02.03/3928 від 20.12.2018 21.12.2018 здійснена спроба провести інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 за фактичною адресою господарської діяльності: АДРЕСА_1.

У зв`язку із ненаданням під час інспекційного відвідування для ознайомлення книг, реєстрів та документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, що містять інформацію (відомості) з питань, які є предметом інспекційного відвідування, працівниками відповідача складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) № ХК3899/291/НД від 21.12.2018 та винесено вимогу про надання документів № ХК3899/291/ПД від 21.12.2018, якою зобов`язано відповідача надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування до 09:15 год. 28 грудня 2018 року. Строк інспекційного відвідування було зупинено до 28.12.2018.

На вказану вимогу 28.12.2018 представником позивача надано до Головного управління Держпраці у Харківській області витребувані документи.

За результатами інспекційного відвідування інспекторами відповідача складено акт інспекційного відвідування № ХК3899/291/НД/АВ від 28.12.2018, яким виявлено порушення законодавства про працю, в тому числі, ч. 3 ст. 24 КЗпП України, а саме, допущення працівників до роботи без укладення трудового договору та винесено припис про усунення виявлених порушень № ХК3899/291/НД/АВ/2П, яким встановлено строк для усунення вказаних порушень, а саме, до 28.01.2019.

На підставі висновків вказаного акту заступником начальника Головного управління Держпраці у Харківській області у відповідності до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК3899/291/НД/АВ/П/ТД-ФС від 23.01.2019, якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 1116900,00 грн.

Не погоджуючись з оскаржуваною постановою контролюючого органу, позивач звернувся до суду з вказаним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Частиною першою статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено статтею 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Державна служба України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб (п. 1 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення № 96).

Згідно пп. 6 п. 4 вказаного Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України від 05.04.2007 № 877-V "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" (далі - Закон № 877-V).

Згідно зі ст.1 вказаного Закону, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища. Заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) (надалі - Порядок № 295).

Згідно з підпунктом 54 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є наявність чи відсутність ознак трудових правовідносин між позивачем та особами, з яким він уклав цивільно-правові договори про надання послуг.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року, 13 червня 2019 року, 10 жовтня 2019 року (справи №№822/723/17, 1840/2507/18, №1840/2505/18 відповідно).

Як свідчать матеріали справи, підставою для винесення спірної постанови стало те, що ФОП ОСОБА_1 порушено норми частини 3 статті 24 КЗпП України, а саме, зафіксовано факт допущення працівників до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника чи уповноваженого органу та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу.

Колегією суддів встановлено, що в грудні 2018 року між ФОП ОСОБА_1 (орендодавець) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 (орендарі) укладено договори оренди обладнання, відповідно до умов яких орендодавець надає, а орендар - приймає в строкове платне використання майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та належать орендодавцю на праві власності.

Виконання вказаних договорів підтверджується наявними в матеріалах справи актами виконаних робіт від 18.01.2019 та 19.01.2019 та товарними чеками від 18.01.2019 та 19.01.2019, відповідно до яких орендарями сплачено орендну плату за місяць в розмірі 500 грн.

Дослідивши вищезазначені договори оренди обладнання, колегія суддів зазначає, що умови цих договорів виключають можливість приналежності договору оренди обладнання до трудового.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції допитані в якості свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , які зазначили про укладання договорів оренди з позивачем та не перебування з ним у трудових відносинах.

Також згідно письмових пояснень представника позивача, встановлено, що оскільки на момент проведення спірної перевірки ОСОБА_1 мав п`ять працевлаштованих за трудовими договорами працівників, яким щомісяця необхідно було виплачувати заробітну плату, а замовлень з пошиву одягу майже не надходило, тому більшу частину свого обладнання та робочого місця ним було здано в оренду особам, які до виробництва позивача не мають жодного відношення та які займаються власною самостійною діяльністю.

Крім того, представником позивача до суду апеляційної інстанції було надано договори про надання правової допомоги, укладені між адвокатом позивача - Кутовим Г.І. та громадянами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7., ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та пояснено в судовому засіданні апеляційної інстанції, що адвокат Кутовий Г.І. консультував цих осіб під час проведення спірної перевірки ОСОБА_1 та порадив їм відмовитись від надання пояснень представникам відповідача, оскільки вищевказані особи працюють на підставі договорів оренди та не мають жодного відношення до перевірки.

Колегія суддів звертає увагу, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

При цьому, виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Колегія суддів зазначає, що зазначені вище угоди, укладені позивачем з фізичними особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 не були пов`язані із самим процесом праці, що є характерним для трудових функцій, а були спрямовані на кінцевий результат, що характеризує цивільно-правові (договірні) відносини.

Також вищевказані договори оренди обладнання не були визнані недійсними у встановленому законом порядку.

Викладені обставини спростовують доводи апеляційної скарги, що перелічені вище громадяни фактично виконували роботу швачок на користь ОСОБА_1 , оскільки під час інспекційного відвідування інспекторами відповідача були досліджені договори оренди обладнання, укладені між позивачем та цими громадянами, що виключає відносини між ними як трудові.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що під час інспекційного відвідування у позивача були відсутні такі види підприємницької діяльності, як надання в оренду майна, оскільки згідно положень статей 759, 760 Цивільного кодексу України, якими передбачено умови укладення договору найму (оренди), вказані вимоги відсутні, що дозволяє особі укладати договори оренди на власний розсуд незалежно від видів діяльності.

Таким чином, позивачем доведено, що між ОСОБА_1 , як орендодавцем, та фізичними особами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , як орендарями, були укладені договори оренди обладнання, що підтверджується наданими договорами оренди та актами приймання-передавання обладнання.

Разом з тим, відповідачем під час розгляду справи не надано до суду жодних доказів, які б свідчили про існування між ОСОБА_1 та вказаними вище особами трудових відносин.

Згідно ст.17 Закону "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень полягає в тому, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та оцінці всіх фактів і обставин, що мають значення. В рішенні № 37801/97 від 1 липня 2003 р. по справі "Суомінен проти Фінляндії" Європейський суд вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень, а в рішенні від 10 лютого 2010 р. у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд відзначив, що у рішеннях судів та органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. В рішенні від 27 вересня 2010 р. по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" Європейський суд зазначив, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Як зазначено в рішенні по справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Відповідно до стаття 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки укладення позивачем окремих цивільно-правовових договорів з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 договорів оренди обладнання не заборонено чинним законодавством України, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що постанова Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК3899/291/НД/АВ/П/ТД-ФС від 23.01.2019 є неправомірною та підлягає до скасуванню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 року по справі № 520/908/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)С.С. Рєзнікова
Судді(підпис) (підпис) В.В. Старостін А.О. Бегунц
Повний текст постанови складено 13.12.2019 року