Справа № 640/19600/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 грудня 2019 року 13:38 № 640/19600/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., при секретарі судових засідань Прокопенко О.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни

про визнання незаконною та скасування постанови

за участі представників сторін:

від позивача - Приходько А.С.,

від відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Сандік Олександр Борисович (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни (далі - відповідач), в якому просить суд визнати незаконним та скасувати рішення державного виконавця, а саме, Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксани Анатоліївни від 09 вересня 2019 року про відкриття виконавчого провадження ВП №59991459.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що при прийнятті оскаржуваної постанови від 09 вересня 2019 року про відкриття виконавчого провадження відповідачем порушено статті 24, 26 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки місцем перебування та місцем роботи боржника (позивача) є місто Херсон.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у відзиві на позов відповідач вказує, що у позивача відкрито банківський рахунок у місті Києві, що підтверджено довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», отже в розумінні Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у позивача наявне майно в місті Київ, а відтак при відкритті виконавчого провадження №59991459 відповідач діяла відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження».

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Київ Клітченко Оксаною Анатоліївною відкрито виконавче провадження №59991459 з примусового виконання виконавчого напису нотаріусу Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимира Вікторовича №3725, виданого 14 серпня 2019 року про стягнення з боржника, яким є ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» заборгованості в розмірі 161 321,40 грн.

Незгода позивача із постановою про відкриття виконавчого провадження зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Спеціальним нормативним актом з питань виконання судового рішення є Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, яким врегульовані питання щодо порядку, умов та підстав здійснення виконавчого провадження з примусового виконання рішень.

Поряд з цим, Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

За частиною 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII визначено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

Відтак, враховуючи наведені вище вимоги закону, якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.

Згідно пункту 4 частини 2 статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII визначено, що у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Так, судом встановлено, що згідно Єдиного реєстру приватних виконавців України виконавчим округом приватного виконавця Клітченко Оксани Анатоліївни є місто Київ.

Одночасно судом встановлено, що місцем реєстрації, проживання боржника (позивача) є місто Херсон. Також боржник (позивач) працює у Публічному акціонерному товаристві проектно-будівельна фірма «Херсонбуд», місцезнаходження якої також є місто Херсон.

Проте, з матеріалів виконавчого провадження №59991459, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що стягувач звертаючись із заявою про відкриття виконавчого провадження надав довідку про наявність у боржника (позивача) банківського рахунку №11 від 29 січня 2019 року у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» за адресою: місто Київ, вулиця Кудрявський узвіз, будинок 5Б.

Так, відповідно до частини 3.1 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-III кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Згідно з частинами 6.1, 6.2 статті 6 вказаного Закону, банки мають право відкривати рахунки резидентам України (юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, фізичним особам), нерезидентам України (юридичним особам-інвесторам, представництвам юридичних осіб в Україні та фізичним особам). Особи, визначені в пункті 6.1 цієї статті, мають право відкривати рахунки в будь-яких банках України відповідно до власного вибору для забезпечення своєї господарської діяльності і власних потреб.

Частинами 7.1, 7.1.4, 7.1.5 статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-III встановлено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків, рахунків умовного зберігання (ескроу) та кореспондентських рахунків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками. Зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Безготівкові кошти розглядаються у доктрині банківського права як такі, що можуть бути об`єктом права власності внаслідок юридичної фікції / визнання неіснуючого існуючим /, яка передбачає також визнання того, що безготівкові кошти знаходяться на відповідному рахунку у банку. Якщо відкинути цю юридичну фікцію, то таке означало б, що безготівкові кошти є недосяжним для звернення на них стягнення, оскільки слід було б визнати, що вони одночасно всюди і ніде не знаходяться, тобто не мають місцезнаходження, інформація про яке є необхідною при вчиненні виконавчих дій і зазначається під час арешту цього майна. Можливість ініціювати операції стосовно безготівкових коштів в іншому місці, окрім як у банку, у якому відкрито відповідний рахунок, не суперечить цій юридичній фікції, яка закріплена також і у Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, у якому йдеться про «кошти, які перебувають на рахунках боржника у банках».

Отже, грошові коштів з урахуванням вимог статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, глави XIII Цивільного кодексу України та Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-III є майном.

Оскільки під час судового розгляду справи встановлено наявність у боржника (позивача) майна, яке знаходиться у місті Києві, отже доводи позивача про порушення відповідачем статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» є необґрунтованими.

Одночасно суд зауважує, що доводи позивача про відсутність у нього будь-якої заборгованості не досліджуються судом під час розгляду даної справи, оскільки, в разі відсутності у позивача заборгованості, останній наділений правом на оскарження виконавчого напису нотаріусу Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимира Вікторовича №3725, виданого 14 серпня 2019 року в порядку цивільного судочинства.

Правомірність згадуваного виконавчого напису не є предметом розгляду даної справи.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено наявності правових підстав для визнання неправомірною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 09 вересня 2019 року, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко