Справа № 500/1705/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11290/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Великоходачківської сільської ради Козівського району Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Великоходачківської сільської ради Козівського району Тернопільської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Хрущ В.Л.,

час ухвалення рішення 11 год 20 хв,

місце ухвалення рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 23 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними дії Великоходачківської сільської ради Козівського району Тернопільської області (далі - Рада) щодо ненадання відповіді на його запит про надання інформації від 09 липня 2019 року та зобов`язати Раду надати відповідь на цей запит.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 500/1705/19 позов було задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Ради щодо ненадання відповіді на запит ОСОБА_1 від 09 липня 2019 року у формі, визначеній позивачем, як запитувачем інформації, - на електронну адресу. Зобов`язано Раду надати ОСОБА_1 відповідь на запит на інформацію від 09 липня 2019 року на запитувану ним інформацію шляхом надсилання її на електронну адресу позивача, визначену у запиті на інформацію: .

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що обмежившись інформуванням позивача про те, що для ознайомлення із запитуваною інформацією йому необхідно звернутись у Раду, відповідач не зазначив мотивованих підстав для продовження строку надання інформації (задоволенні) запиту позивача на інформацію у визначений законом строк, як це передбачено частиною 4 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI), та у розумінні частини 2 статті 22 цього Закону фактично відмовив позивачу у наданні публічної інформації у запитуваний ним спосіб.

У апеляційній скарзі Рада просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом не було враховано те, що у період з 01 січня 2014 року Радою було прийнято 470 рішень сесій та 278 рішень виконкомів, які зберігаються відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI саме у паперовій, а не у електронній формі.

Радою 09 липня 2019 року на адресу позивача відповідно до вимог пункту 4 статті 20 Закону № 2939-VI була направлена письмова відповідь поштовою кореспонденцією за вих. № 163, у якій позивача було інформовано про продовження строку розгляду його запиту до 20 робочих днів. Одночасно позивача було проінформовано, що у разі якщо задоволення запиту на інформацію передбачає виготовлення копій документів обсягом більш як 10 сторінок, запитувач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати на копіювання та друк.

Судом не було надано будь-якої правової оцінки показанням свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що необхідна сканувальна техніка на балансі сільської ради не перебуває. У зв`язку із тим, що запит стосувався великого обсягу інформації та потребував відповідного пошуку та систематизації, було продовжено строк розгляду запиту до 20 робочих днів, про що позивача було інформовано двічі. Однак, позивачем не було здійснено проплати за відповідні документи, а тому йому вони не були надані.

З урахуванням того, що питання обробки електронними засобами для подальшого їх опублікування та відкриття для вільного доступу нормативно-правових актів, актів індивідуальної дії, які приймались відповідачем, не відбулось із об`єктивних причин, суд першої інстанції здійснив безпідставне втручання у дискрецію суб`єкта владних повноважень.

Позивач у судовому засіданні апеляційного суду заперечив обґрунтованість вимог апелянта. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув та надіслав заяву з проханням розглядати справу без нього, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, 09 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Ради із запитом про надання інформації, у якому просив надіслати на його електронну адресу:

- копії рішень, прийнятих Радою з 01 січня 2014 року до моменту звернення з цим запитом на інформацію;

- копії рішень, прийнятих виконавчим комітетом Ради з 01 січня 2014 року до моменту звернення з цим запитом на інформацію.

Згідно із журналом вихідної кореспонденції Ради, 09 липня 2019 року на поштову адресу позивача була направлена простою поштовою кореспонденцією відповідь за вих. №163, у якій зазначено, що у зв`язку із великим обсягом запитуваної інформації строк розгляду запиту продовжено на 20 днів. Окрім того, у зв`язку із тим, що позивачем у запиті не зазначено конкретні реквізити та зміст запитуваної інформації, йому буде надано право ознайомитись з потрібною інформацією безпосередньо у Раді.

29 липня 2019 року Радою направлено позивачу, як у паперовому так і у електронному вигляді, відповідь за вих. № 178, у якій зазначено, що його запит на інформацію може бути задоволений у тій формі, у якій інформація зберігається у розпорядника, а виготовлення копій за допомогою засобів сканування передбачає витрати електроенергії та оплату праці. Документація, інформацію, з якої просить надати запитувач, знаходиться у паперовому вигляді та містить багато аркушів. Запитувача повідомлено про можливість ознайомитись із запитуваною інформацією безпосередньо у приміщені Ради.

Позивач вказані дії Ради вважав такими, що порушують його право на отримання інформації та звернувся до адміністративного суд із цим позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, було врегульовано Законом № 2939-VI.

Відповідно до приписів статті 1 вказаного Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом (частина 2 статті 1 Закону № 2939-VI).

Частиною 1 статті 13 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Відповідно до приписів статті 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується, зокрема, шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

За приписами статтею 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що поданий ОСОБА_1 запит від 09 липня 2019 року за своєю формою та змістом відповідає вимогам, що встановлені частиною 5 статті 19 Закону № 2939-VI.

Строк розгляду запитів на інформацію регламентовано приписами статті 20 Закону № 2939-VI.

Відповідно до частини 1 статті 20 вказаного Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту (частина 4 статті 20 Закону № 2939-VI).

Згідно із частиною 1 статті 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках:

1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;

2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону;

3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;

4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що позивач просив надіслати запитувану ним інформацію на його електронну адресу, однак така у встановлений приписами статті 20 Закону № 2939-VI строк надана не була.

При цьому положеннями частини 1 статті 15 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядники інформації зобов`язані оприлюднювати, серед іншого, нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності.

За правилами частини 11 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону № 2939-VI.

Відтак, слід погодитися із судом першої інстанції про наявність у Ради законодавчо встановленого обов`язку забезпечення можливості оприлюднення усіх нормативно-правових акті та актів індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), що прийняті Радою, у порядку, передбаченому Законом № 2939-VI.

При цьому, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції доречно врахував правові позиції, викладені у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» № 10 від 29 вересня 2016 року, відповідно до яких оскільки Закон № 2939-VI не містить переліку способів ознайомлення запитувача інформації із запитуваною інформацією, то з урахуванням приписів частини 2 статті 34 Конституції України та частини 2 статті 7 Закону України «Про інформацію» про те, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом, спосіб ознайомлення визначається самим запитувачем інформації. Винятком є випадок, коли розпорядник надсилає відповідь, в якій міститься відмова або відстрочка розгляду запиту. Для таких випадків законом передбачена обов`язкова письмова форма (частини 5 і 6 статті 22 Закону № 2939-VI).

Так як частиною 5 статті 19 Закону № 2939-VI передбачено можливість зазначення у запиті лише електронної адреси, то на переконання апеляційного суду, це дає підстави для висновку про законодавчо передбачену можливість обрання запитувачем інформації виключно електронної форми листування з розпорядником інформації, а отже отримання відповіді на запит тільки на електронну адресу. Відтак, у разі якщо запитувач просить надати відповідь на електронну адресу, розпорядник інформації має з дотриманням вимог діловодства оформити лист-відповідь (поставити підпис, указати посаду, дату і номер реєстрації листа) та надіслати його у сканованому вигляді на електронну адресу запитувача.

Вказане свідчить про наявність у Ради, як розпорядник інформації, обов`язку надати запитувану позивачем публічну інформацію, у тій формі, у якій він просив у своєму запиті.

За правилами частини 2 статті 22 Закону № 2939-VI відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що зазначення Радою у відповіді на інформаційний запит позивача про можливість ознайомлення із запитуваною інформацією у приміщення Ради у робочі дні та години відповідача слід розцінювати як фактичну відмову позивачу у наданні публічної інформації у запитуваний ним спосіб.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відтак, на думку апеляційного суду, судом першої інстанції було доречно враховано правову позицію, викладену у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Співдружність матерів південної Чехії проти Чеської Республіки» від 10 липня 2006 року, відповідно до якої відмова у відповіді на запит про ознайомлення з адміністративними документами, які є в розпорядженні органів влади і доступ до яких можна було отримати за умов, передбачених національним законодавством, є втручанням у право заявника на отримання інформації, яке гарантується статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Великоходачківської сільської ради Козівського району Тернопільської області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 500/1705/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 12 грудня 2019 року.