Справа № 480/1626/19
Суддя: О.В. Соп'яненко
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 листопада 2019 р. Справа № 480/1626/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Соп`яненка О.В.,
за участю секретаря судового засідання - Усенко І.М.,
представника позивача Рижова С.Є.,
представника відповідача Мельник Ю.О., Боброва В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№56)" до управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що в період з 21.01.2019 01.02.2019 ГУ ДФС у Сумській області проведена планова документальна виїзна перевірка позивача. За результатами перевірки складено акт від 15.02.2019.
Постановою управління Держпраці у Сумській області від 12.03.2019 на підставі акту планової виїзної перевірки на позивача накладено штраф у розмірі 11267100 за порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України. Відповідачем зроблено висновки про те, що у період з 01.10.2015 по 30.09.2018 ДП Підприємство ДКВС України (№ 56) відповідно до договорів про надання послуг з ДУ Роменська виправна колонія (56) засуджені залучались до праці без належного оформлення з ними трудових відносин. Тобто зроблено висновок, що роботодавцем таких осіб є саме позивач.
Відповідно до вимог ст. 13 закону України Про державну кримінально-виконавчу службу в Україні трудові відносини з засудженими регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.
Відповідно д ост. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені залучаються до праці у місцях, визначених адміністрацією колонії за трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором). Праця засуджених до позбавлення волі регулюється трудовим законодавством із особливостями, визначеними цим кодексом.
Відповідно д ост. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства. Установи, організації, або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за яким працівник зобов`язується виконувати роботу, підкоряється внутрішньому трудовому розпорядку, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату та забезпечувати належні умови праці.
Позивач не є роботодавцем щодо засуджених, не укладає з ними трудових догорів, оскільки таке право КВК України надано виключно державній установі. У зв`язку з тим, що позивач не є роботодавцем для засуджених та не може укладати з ними трудові договори, накладення на нього штрафу за неукладення таких договорів є протиправним. Просить визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 12.03.2019 № 43ДФС-ФС.
Відповідач у письмовому відзиві позов не визнав. Пояснив, що відповідно до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю однією з підстав їх застосування є акт документальної виїзної перевірки органів ДФС, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю. З акту документальної виїзної перевірки позивача Головним управлінням ДФС У Сумській області вбачається, що позивачем без оформлення трудових відносин були допущені до роботи працівники з числа засуджених.
Відповідно до ст. 118 КВК України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі цивільно-правового або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою-підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.
Відповідно до умов договору між позивачем та колонією. Остання зобов`язана на замовлення позивача надати засуджених для використання на штатних посадах підприємства. За таких обставин, саме позивач є роботодавцем у розумінні ст. 21 КЗпП України, саме ним здійснювався облік робочого часу, нарахування заробітної плати, нарахування та утримання податку на доходи фізичних осіб, військового збору. Вважає, що постанова про застосування до позивача штрафу винесена правомірно, просить у задоволенні позову відмовити.
У судовому засіданні представники позивача та відповідача вимоги та заперечення підтримали із зазначених підстав.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 12.03.2019 відповідачем винесено постанову 43 ДФС-ФС , якою до позивача застосовано штраф на підстав ст. 265 ч. 2 абзацу 2 КЗпП України за порушення вимог ст. 24 ч. 3 КЗпП України. Постанова винесена на підставі акту перевірки ДП "Підприємство ДКВС України (№ 56)" головним управлінням ДФС України у Сумській області (а.с. 8).
З наведеного та пояснень представників відповідача у судовому засіданні вбачається, що перевірка позивача відповідачем не проводилась. Постанова, яка оскаржується, винесена на підставі документів, отриманих від ГУ ДФС у Сумській області.
Відповідно до п. 2 "Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. № 509 (у редакції на момент прийняття рішення відповідачем) штрафи накладаються начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками. Штрафи можуть бути накладені на підставі акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.
Тобто, відповідач дійсно мав повноваження приймати постанови про застосування штрафу до позивача на підставі акту перевірки, проведеної органами ДФС. Разом з тим, суд вважає необхідним зауважити, що перевірка дотримання платником податків трудового законодавства не є компетенцією та повноваженням органів ДФС. Відповідач може приймати рішення на підставі акту перевірки ДФС лише за наявності у такому акті достатніх даних про вчинення порушення законодавства про працю.
З копії про результати планової виїзної перевірки позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.10.2015 по 30.09.2018 та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 30.09.2018 вбачається, що ГУ ДФС у Сумській області під час її проведення встановлено факт укладення позивачем у період з 01.10.2015 по 30.09.2018 договорів з Державною установою "Роменська виправна колонія (№56)" про залучення засуджених до суспільно-корисної праці. За цими договорами засуджені залучались до праці. У період з 01.10.2016 по 30.09.2018 було залучено 524 засуджених. Далі наводиться інформація про кількість таких осіб у кожному місяці. При цьому перелік таких осіб у акті перевірки відсутній, у зв`язку з чим неможливо з`ясувати чи були це одні і ті ж особи, чи кожного місяця залучались нові. (а.с. 22).
Склад правопорушення, за яке встановлено санкцію ст. 265 КЗпП України відрізняється від складу порушень податкового законодавства. Відповідач мав встановити не лише загальну кількість працівників у кожному податковому періоді, а саме яку кількість осіб було допущено до роботи без належного оформлення трудового договору, оскільки виконання роботи однією особою протягом кількох податкових періодів не створює у кожному з таких періодів нового складу правопорушення, відповідальність за яке встановлено ст. 265 КЗпП України. Відповідач зазначив, що санкція ним застосована за допуск до роботи 90 осіб. На підтвердження цього надав додаток до акту перевірки позивача ГУ ДФС України. Також надав копії договорів між позивачем та ДУ "Роменська виправна колонія (№56)". Зазначив, що такі документи були ним отримані разом з актом перевірки позивача (а.с. 54-56, 92-104). До таких тверджень суд відноситься критично. З акту перевірки вбачається, що порушення при нарахуванні та сплаті податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування встановлені і щодо штатних працівників ДП "Підприємство ДКВС Україні (№56)", а не тільки щодо працівників з числа засуджених. У наданому додатку до акту наведено перелік прізвищ осіб, зазначено розмір заробітної плати, податків і зборів з неї. При цьому не зазначено чи є усі ці особи саме працівниками з числі засуджених. Крім того, з копії акту перевірки позивача вбачається, що він викладеній на 31 аркуші, додаток № 1 до акту з переліком прізвищ на 12 аркушах. Також надано копії договорів на 3 аркушах. З копії супровідного листа вбачається, що ГУ ДФС у Сумській області на адресу управління Держпраці у Сумській області направлено лише витяг з акту перевірки на 19 аркушах. Про направлення додатків до акту чи копій договорів не зазначається (а.с. 53). Відповідачем не надано доказів того, що зазначений додаток до акту перевірки та копії договорів були у його розпорядженні на момент винесення постанови, яка оскаржується.
Суд не може також погодитись з висновками відповідача про допуск позивачем до роботи працівників без належного оформлення трудових відносин.
ГУ ДФС у Сумській області встановлено, що у період з 01.10.2015 по 30.09.2018 позивачем укладались договори з Державною установою "Роменська виправна колонія (№56)" про залучення засуджених до суспільно-корисної праці. На виконання умов договорів ДУ "Роменська виправна колонія (№56)" на замовлення позивача здійснювався підбір необхідної кількості працівників з числа засуджених. У період з 01.10.2016 по 30.09.2018 було залучено 524 засуджених. Ці особи виконували роботи у ДП Підприємство ДКВС України (№ 56), який забезпечував їх матеріалами, обладнанням та інструментами, необхідними для виконання робіт, вів облік робочого часу та нараховував заробітну плату. Кошти засудженим не виплачувались, а перераховувались ДУ "Роменська виправна колонія (№56)" для проведення розрахунку з засудженими. Крім того, за умовами договорів позивач зобов`язаний був сплачувати колонії винагороду за надання працівників у розмірі 50% від заробітної плати засуджених. Ці обставини позивачем не оспорюються. Таким чином, відносини позивача з працівниками з числа засуджених дійсно мали ознаки, притаманні трудовим відносинам.
Разом з тим, правове регулювання залучення до праці осіб з числа засуджених має свої особливості, пов`язані зі статусом таких осіб та врегульовано не тільки КЗпП України, а й іншими спеціальними нормативними актами. Так, відповідно до ст. 13 ч. 2 п. 6 закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.
Порядок залучення до праці осіб, засуджених до позбавлення волі, врегульовано ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України. У період часу, який перевірявся ГУ ДФС у Сумській області, ця норма зазнавала змін, що не було враховано відповідачем. Так, редакція цієї статті, яку наводить у своєму відзиві відповідач, набула чинності лише 28.08.2018. У редакції чинній до 08.10.2016 засуджені залучались до праці в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії. Залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. У редакції, що була чинною з 08.10.2016 по 27.08.2018 передбачалось залучення засуджених до оплачуваної праці як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Кримінально-виконавчий кодекс України у відносинах, пов`язаних із залученням до праці засуджених є спеціальним нормативним актом порівняно з Кодексом законів про працю України. До правовідносин, що розглядаються, має застосовуватись саме спеціальний нормативний акт.
Як було зазначено вище, у акті перевірки позивача ГУ ДФС у Сумській області відображено залучення до праці осіб з числа засуджених у період з 01.10.2016 по 30.09.2018. Виходячи з наведених редакцій ст. 118 КВК України у період з 08.10.2016 по 27.08.2018 обов`язок укладення трудових договорів покладався на виправну колонію (слідчий ізолятор). Незважаючи на наявність у правовідносинах, що існували між позивачем та працівниками з числа засуджених, певних ознак, притаманних трудовим відносинам, у позивача не було обов`язку укладати з такими особами трудові договори. Залучаючи засуджених до праці без укладення трудового договору у цей період позивач діяв правомірно, а висновок відповідача про вчинення правопорушень трудового законодавства є необґрунтованим.
На підставі викладеного, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити. Визнати протиправною та скасувати постанову управління Держпраці у Сумській області від 12.03.2019 № 43ДФС-ФС про застосування до позивача штрафу у розмірі 11 267 100 грн.
На підставі ст. 139 КАС України суд вважає необхідним стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір, сплачений при зверненні до суду з позовом, у розмірі 19 786,30 грн.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№56)" до Управління Держпраці у Сумській області про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Сумській області №43ДФС-ФС від 12.03.2019 про накладення на Державне підприємство "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№56)" штрафу в розмірі 11 267 100 грн. за порушення вимог ч. 3 ст.24 КЗпП України.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Сумський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення виготовлено 25.11.2019.

Суддя О.В. Соп`яненко