Справа № 260/1105/19
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 грудня 2019 року м. Ужгород№ 260/1105/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Неміш Т.В.

за участю:

позивача - не з`явився,

відповідача: представник - Майор А.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Управління у м. Ужгороді Головного управління ДФС у Закарпатській області, в якому просить визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Закарпатській області м. Ужгород №Ф-4546-50 У від 13 листопада 2018 року про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) в сумі 15819,54 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що незважаючи на те, що право вимоги по сплаті боргу з єдиного соціального внеску настало ще 19 січня 2018 року, контролюючий орган про наявність такої її не повідомив, жодних заходів для погашення боргу або його узгодження не вжив. Про оскаржену вимогу їй стало відомо тільки з постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження. Вважає, що зазначеною бездіяльністю відповідач позбавив її можливості своєчасно вирішити питання зняття з обліку та узгодити суму заборгованості.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду №260/1105/19 від 19 серпня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

У судовому засіданні 05 листопада 2019 року за клопотанням представника ГУ ДФС у Закарпатській області було замінено неналежного відповідача Управління у м. Ужгороді Головного управління ДФС у Закарпатській області на належного ГУ ДФС у Закарпатській області.

Позивач у судове засідання 06 грудня 2019 року не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила. Скерована на її адресу місця проживання повістка про виклик повернулася до суду без вручення з відміткою органу поштового зв`язку: «за закінченням терміну зберігання».

Згідно з нормами п. 3 ч. 1 ст. 127 КАС України часом вручення повістки вважається день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач належним чином повідомлена про розгляд даної справи судом.

В засіданні суду 06 грудня 2019 року представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечила з мотивів, наведених в поданому відзиві б/н від 04.10.2019 р. Так, зокрема, зазначила, що позивач перебувала на обліку в контролюючому органі як фізична особа-підприємець та відповідно як платник єдиного соціального внеску. Рішення про припинення її підприємницької діяльності прийнято тільки 19 березня 2019 року. Тому у зв`язку з наявними в інформаційних даних контролюючого органу відомостями про заборгованістю зі сплати єдиного соціального внеску для фізичних осіб-підприємців, в т.ч. тих, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність, сформовано податкову вимогу про сплату такої. Така вимога надіслана на адресу ОСОБА_1 , однак повернулася до контролюючого органу без вручення, а тому, враховуючи вимоги п. 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, вважається врученою платнику податку. Вважає безпідставними посилання позивача на нездійснення з 2017 року підприємницької діяльності, оскільки згідно із законодавчими нормами обов`язок сплати єдиного соціального внеску, починаючи з 2017 року, не залежить від факту отримання прибутку.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 15 грудня 2005 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ). Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місце проживання такої особи: АДРЕСА_1 (арк. спр. 40 41).

У зв`язку з проведенням державної реєстрації фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 15 грудня 2005 року взято на податковий облік в ДПІ у місті Ужгороді (місто Ужгород), а з 19 грудня 2005 року на облік як платника внеску на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (арк. спр. 44).

13 листопада 2018 року Головним управлінням ДФС у Закарпатській області м. Ужгород (далі - ГУ ДФС у Закарпатській області) винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4546-50 У, відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску станом на 31 жовтня 2018 року становить 15819,54 грн. (арк. спр. 12). Таку вимогу направлено на адресу місця реєстрації платника податку рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення 06 грудня 2018 року, що підтверджується списком згрупованих відправлень рекомендованих листів №8776 (арк. спр. 63).

Разом з тим, зазначене поштове відправлення ОСОБА_1 не вручено з підстав «закінчення терміну зберігання» (арк. спр. 71).

З метою з`ясування дати та підстав виникнення заборгованості ОСОБА_1 звернулася до Ужгородської об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Закарпатській області із заявою від 26 травня 2019 року, у відповідь на яку листом Управління у м. Ужгороді ГУ ДФС у Закарпатській області №6727/Ш/07-16-17-50-17-17 надано відповідні роз`яснення (арк. спр. 14 16, 20).

Вважаючи вказану вимогу протиправною, позивач звернулася з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску врегульовано Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 р. №2464-VІ (далі - Закон).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Виключний перелік платників єдиного внеску встановлений нормами ст. 4 Закону, до яких належать:

1) роботодавці;

2) фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;

3) особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності;

4) члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах (з урахуванням змін, внесених Законом України від 03.10.2017 р. №2148-VIII);

5) особи, які беруть добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вищезазначений перелік є вичерпний, а віднесення особи до будь-якої із зазначених категорій зобов`язує таку здійснювати сплату єдиного внеску.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач з 15 грудня 2005 року по 19 березня 2019 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Нормами ч. 2 ст. 50 Цивільного кодексу України №435-IV від 16.01.2003 р. передбачено право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" №755-IV від 15.05.2003 р. державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Отже, суд вважає, що з 15 грудня 2005 року по 19 березня 2019 року включно ОСОБА_1 у зв`язку з наявністю в неї статусу фізичної особи-підприємця була платником єдиного соціального внеску в розумінні Закону.

Порядок визначення бази нарахування єдиного внеску регламентується нормами ст. 7 Закону. Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону (в редакції станом на 01.01.2017 р.), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.п. 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В подальшому Законом України від 03.10.2017 р. №2148-VIII було внесено зміни, в тому числі, до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону, та викладено її в наступній редакції: «для платників, зазначених у п.п. 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.»

Отже, починаючи з 01.01.2017 р., фізичні особи - підприємці зобов`язані визначати базу нарахування єдиного внеску, незалежно від факту отримання доходу від здійснення такої діяльності.

Більше того, положення ч. 2 ст. 6 Закону встановлюють обов`язок платника єдиного внеску, в тому числі, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно ч. 5 ст. 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст. 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Порядком обчислення і сплати єдиного внеску, передбаченим ст. 9 Закону (в редакції станом на 01.01.2017 р.), встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 9 Закону (в редакції Закону України від 03.10.2017 р. №2148-VIII), платники єдиного внеску, зазначені у п.п. 4, 5 та 51 ч. 1 ст. 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Таким чином, суд вважає, що позивач, починаючи з 01.01.2017 р., була зобов`язана сплачувати єдиний внесок у розмірі та строки, встановлені Законом, як платник фізична особа-підприємець.

Разом з тим, встановлений законодавством обов`язок ОСОБА_1 не виконала, єдиний соціальний внесок у сумі та строки, встановлені Законом, починаючи з 01.01.2017 р. по дату винесення оскарженої податкової вимоги не сплачувала. Вказана обставина позивачем не заперечується.

П. 2 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 р. (далі Інструкція) визначено, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Нормами ч. 4 ст. 25 Закону встановлено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно п. 3 розділу VI Інструкції органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), в тому числі, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Відповідно до п. 4 розділу VI Інструкції, після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. При надсиланні вимоги платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення корінець вимоги залишається в органі доходів і зборів. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис, - в органі доходів і зборів. Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

У зв`язку з несплатою ОСОБА_1 у добровільному порядку єдиного соціального внеску на підставі даних інформаційної системи контролюючим органом самостійно проведено нарахування суми недоїмки за період з 01.01.2017 р. по 31.10.2018 р. у розмірі 15819,54 грн., сформовано податкову вимоги №Ф-4546-50 У від 13.11.2018 р., яку надіслано на адресу місця проживання платника податку, зазначеному в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань а саме, АДРЕСА_1 .

У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення (п. п. 4 розділу VI Інструкції).

Судом встановлено, що контролюючим органом вищенаведені норми Інструкції щодо порядку надіслання податкової вимоги виконані належним чином, що спростовує посилання позивача в обґрунтування протиправності оскарженої вимоги на неналежне направлення такої.

Суд вважає, що законодавчими нормами, якими врегульовані спірні правовідносини, передбачено, що повернення поштового відправлення, надісланого на адресу місця проживання фізичної особи (як було здійснено в даному випадку) у зв`язку із закінченням встановленого строку є належним повідомлення такого платника податку про наявну заборгованість.

Суд відхиляє твердження позивача про те, що неотримання оскарженої вимоги позбавило її можливості своєчасно вирішити питання зняття з обліку, оскільки не вбачає існування причинно-наслідкового зв`язку між такими подіями.

З огляду на встановлені судом обставини справи, суд вважає, що нарахування контролюючим органом ОСОБА_1 єдиного внеску за спірний період є правомірним, а тому оскаржена податкова вимога скасуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами, встановленими ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 257, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код - НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Закарпатській області (місцезнаходження: вул. Волошина, буд. 52, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000, код ЄДРПОУ - 39393632) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

Повний текст рішення виготовлено 10 грудня 2019 року.

СуддяР.О. Ващилін