Справа № 807/426/15
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 грудня 2019 року

Київ

справа №807/426/15

касаційне провадження №К/9901/26129/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2016 (головуючий суддя - Мікула О.І., судді: Кушнерик М.П., Ніколін В.В.) у справі № 807/426/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» до Ужгородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» звернулося до адміністративного суду з позовом до Ужгородської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.10.2014 № та № з урахуванням рішення, прийнятого за результатами розгляду первинної скарги (податкове повідомлення-рішення від 31.12.2014 №).

Закарпатський окружний адміністративний суд постановою від 18.06.2015 адміністративний позов задовольнив частково. Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 27.10.2014 № та від 31.12.2014 №. У задоволенні інших позовних вимог відмовив.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 20.01.2016 скасував постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.06.2015 в частині задоволення позовних вимог та прийняв в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. У іншій частині судове рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» звернулося до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просило скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2016 та залишити в силі постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.06.2015.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а саме: підпунктів 14.1.36, 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, статтей 2, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV, частини четвертої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи судами попередніх інстанцій).

Зокрема, вказує на неповне надання оцінки обставинам справи, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Ужгородською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Закарпатській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» з питань правильності формування податкового кредиту по взаємовідносинах з контрагентом - Товариством з обмеженою відповідальністю «Барилит Плюс» за травень-червень 2014 року, результати якої оформлено актом від 08.10.2014 № 2037/22-0/36908372.

Зазначеним актом встановлено порушення позивачем пункту 44.1 статті 44, пунктів 198.1, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), пункту 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV, пункту 1.2, пунктів 2.1, 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, підпункту 5.1.6 пункту 5.1 Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказ Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 №281/171/578/155, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за №805/15496, підпунктів 6.1.20, 6.1.22 пункту 6.1 Інструкції з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 04.06.2007 № 271/121.

Недотримання позивачем вказаних приписів, на думку податкового органу, полягає у неправомірному формуванні показників податкового кредиту за травень та червень 2014 року на підставі операцій з придбання у Товариства з обмеженою відповідальністю «Барилит Плюс» товарів (нафтопродуктів) згідно з укладеними з вказаним контрагентом договорами поставки від 01.05.2014 № 01/46-НП та № 01/99-НП.

Відсутність права у позивача права на включення до складу податкового кредиту податку на додану вартість за операціями з вказаним контрагентом відповідач пов`язує з нереальністю зазначених операцій.

На підставі зафіксованих в акті перевірки висновків податкового органу про вчинення позивачем порушень відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 27.10.2014:

№ про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість у загальній сумі 2841128,00 грн., в тому числі: в сумі 1894752,00 грн. основного платежу та в сумі 947376,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій;

№ про зменшення від`ємного значення з податку на додану вартість за червень 2014 року в сумі 389598,00 грн.

За результатами адміністративного оскарження позивачем вказаних актів індивідуальної дії Головне управління ДФС у Закарпатській області рішенням від 25.12.2014 № 670/10/07-16-10-04-44 скасувало податкове повідомлення-рішення від 27.10.2014 № в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 327222,00 грн., а у іншій частині податкове повідомлення-рішення від 27.10.2014 № та податкове повідомлення-рішення від 27.10.2014 № - залишило без змін.

З метою доведення до платника податків нових строків сплати грошових зобов`язань податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 31.12.2014 № , яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у загальній сумі 2514906,00 грн., в тому числі: в сумі 1894752,00 грн. основного платежу та в сумі 620154,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

За правилами пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

За правилами пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

З наведених законодавчих положень вбачається, що умовами реалізації права платника на податковий кредит є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства.

При цьому потрібно, щоб ці документи підтверджували і розкривали суть, внутрішню сторону господарських операцій, їх справжність, економічну вигоду (виправданість, ризик) й ділову мету. Щоб так кваліфікувати природу господарських операцій, необхідно послатись на допустимі та належні докази, якими засвідчується стан (якість) таких операцій. Без цього неможливо перевірити правильність обчислення і сплати сум податкового (грошового) зобов`язання на підставі таких операцій.

Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Своєю чергою, необґрунтована податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов для бюджетного відшкодування.

Таким чином, з метою дослідження фактичного придбання активів у межах господарської діяльності необхідно встановити зміст господарських операцій, договірні умови, фактичний порядок поставки, специфіку предмету поставки, обсяги і зміст поставки, мету придбання, належним чином дослідити первинні бухгалтерські документи, складені щодо господарських операцій, з`ясувати, чи розкривають первинні документи зміст операцій з придбання активів, та оцінювати такі докази кожний окремо та у їх сукупності, а також у сукупності з іншими доказами у справі.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, за змістом статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій) розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У спірній ситуації суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.10.2014 № та від 31.12.2014 №, виходив з того, що пред`явлені позивачем первинні документи у підтвердження реального здійснення господарських операцій з Товариством з обмеженою відповідальністю «Барилит Плюс» свідчать про виконання сторонами договірних зобов`язань на підставі договорів від 01.05.02014 № 01/99-НП та № 01/46-НП про поставку нафтопродуктів на умовах EXW - резервуари нафтобаз, що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт» на праві власності/користування. Крім того, суд першої інстанції керувався тим, що контрагент позивача був зареєстрованим як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та як платник податку на додану вартість, а придбаний вид товару (нафтопродукти) відповідає виду господарської діяльності позивача (зокрема, оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами та роздрібна торгівля пальним).

Натомість, суд апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, за результатами ретельного дослідження змісту наданих позивачем первинних документів (податкові накладні, платіжні доручення, акти приймання-передачі нафтопродуктів) щодо оспорюваних операцій, дійшов висновку про те, що на підставі таких документів неможливо ідентифікувати фактичне здійснення поставок товарів Товариству з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Барилит Плюс», а тому вказані документи не є достатніми та достовірними доказами реальних поставок.

Так, зокрема, надані під час розгляду справи акти приймання-передачі нафтопродуктів не містять інформації про місце їх оформлення, а датою їх формування є 31.05.2014, в той час, коли товарно-транспортні накладні складені у період з 01.05.2014 по 31.05.2014.

У свою чергу, у товарно-транспортних накладних зазначено: «вантажовідправник - ТОВ «Вестен-Флус», «пункт навантаження - ТОВ «Вестен-Флус» Закарпатська», «вантажовідправник - ВАТ «НПК-Галичина», «пункт навантаження - Дрогобич, Бориславська, 82», «пункт розвантаження -ТОВ «Ужнафта» АЗС».

Разом з тим, Товариством з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» не надано ні під час проведення перевірки, ані під час розгляду справи доказів наявності договірних відносин між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вестен Флус» і Приватним акціонерним товариством «Дніпронафтопродукт», а також між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «НПК-Галичина» і Приватним акціонерним товариством «Дніпронафтопродукт».

Також Товариство з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» не надало до перевірки первинні документи, які б свідчили про рух нафтопродуктів з м. Дніпропетровська до нафтобаз Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестен-Флус», Відкритого акціонерного товариства «НПК-Галичина».

Не спростовано позивачем також і відсутність первинних документів, які б підтверджували факт прийняття та розміщення у Товариства з обмеженою відповідальністю «Вестен-Флус» і Відкритого акціонерного товариства «НПК-Галичина» нафтопродуктів, отриманих від Приватного акціонерного товариства «Дніпронафтопродукт» для відпуску Товариству з обмеженою відповідальністю «Ужнафта».

Також Товариство з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» не пред`явило журнали реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів (нафти) у резервуарах, акти приймання нафтопродуктів з наявністю підпису водіїв та представника одержувача чи відправника із зазначенням прізвищ та посад, в яких би зазначалося наявність і цілісність пломб, технічний стан автоцистерни, журнали обліку надходження нафтопродуктів на АЗС, акти матеріально-відповідальної особи про прийняті нафтопродукти, товарні книги кількісного руху нафтопродуктів (нафти), довіреності, що видаються уповноваженій особі для прийманні нафти та/або нафтопродуктів, актів приймання нафти та/або нафтопродукту за якістю, які є обов`язковими при операціях з поставки нафтопродуктів згідно з вимогами Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказ Мінпаливенерго України, Мінтрансзв`язку України, Мінекономіки України, Держспоживстандарту України від 20.05.2008 №281/171/578/155, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.09.2008 за №805/15496, а також Інструкції з контролювання якості нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої наказом Міністерства палива та енергетики України від 04.06.2007 № 271/121.

Отже, з урахуванням специфіки товару (нафтопродукти), що був предметом укладених в охоплений перевіркою період договорів поставки, суди дійшли обґрунтованих висновків про те, що пред`явлені позивачем докази не дають можливості ідентифікувати фактичний рух товару у просторі від продавця покупцю.

Враховуючи викладене, є цілком об`єктивною позиція суду апеляційної інстанції про недоведеність Товариством з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» того, що здійснені ним із Товариством з обмеженою відповідальністю «Барилит Плюс» господарські операції мають реальний характер, що, у свою чергу, виключає можливість відображення таких операцій у податковому обліку позивача.

Доводи Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта», наведені в касаційній скарзі, зводяться до вимог здійснити переоцінку пред`явленим позивачем доказам, що не входить до компетенції суду касаційної інстанції при касаційному перегляді справи.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суд апеляційної інстанції не допустив порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосував норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» без задоволення, а оскарженого судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ужнафта» залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2016 у справі №807/426/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк