Справа № 460/1464/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10061/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

суддя у І інстанції Друзенко Н.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 26 липня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

13 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі - Рівненське ОУ ПФУ) щодо відмови у призначенні йому пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язати відповідача призначити, провести нарахування та виплачувати таку пенсію з 07 вересня 2019 року.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року у справі № 460/1464/19 позов було задоволено. Визнано протиправним рішення Рівненського ОУ ПФУ щодо відмови у призначенні позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах з 10 червня 2018 року.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що оскільки встановлено факт проживання позивача у зоні безумовного (обов`язкового) відселення певний проміжок часу, необхідний для підтвердження права на додаткове зменшення пенсійного віку, передбаченого положеннями статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», то ОСОБА_1 має право на користування пільгами, встановленими зазначеним Законом, зокрема, щодо призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на 9 років. Для повного захисту прав позивача суд першої інстанції вважав за необхідне вийти за межі позовних вимог та призначити пенсію на пільгових у мовах з дати, що настає за днем досягнення відповідного пенсійного віку, а саме з 10 червня 2018 року.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - ГУ ПФУ), яке у своїй скарзі просить його скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідачем встановлено, що позивач не працював на території зони безумовного обов`язкового відселення з 15 серпня 1988 року по 16 жовтня 1988 року та з 28 липня 1987 року по 04 жовтня 1989 року, що не дає йому право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Крім того, на думку ГУ ПФУ, позивачем пропущено строк звернення для суду, що є підставою залишення даного позову без розгляду.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є особою, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи (категорія 2), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 28 вересня 2000 року.

07 вересня 2019 року, досягнувши 51-річного віку, ОСОБА_1 звернувся до Рівненського ОУ ПФУ із заявою про призначення йому пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 28 лютого 2019 року за № 138/02 ОУ ПФУ відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки позивачем не надано документи, які підтверджують факт постійного проживання у зоні безумовного (обов`язкового) відселення. Зазначено, що відповідно до архівних довідок, виданих архівним відділом Адміністрації Чернушинського муніципального району Пермського краю Російської Федерації, встановлено, що ОСОБА_1 працював за межами зони безумовного (обов`язкового) відселення з 15 серпня 1988 року по 16 жовтня 1988 року та з 28 липня 1987 року по 04 жовтня 1989 року, а також відповідно до записів його трудової книжки №№ 7,8 - з 16 серпня 2001 року по 29 жовтня 2001 року.

Не погоджуючись з таким рішенням ОУ ПФУ позивач звернувся до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваній вимозі та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до статті 9 зазначеного Закону особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

До потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать, зокрема особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років; (стаття 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 14 цього Закону особи, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття постанови про відселення, відносяться до категорії 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, для встановлення пільг і компенсацій.

Пунктом 2 частини 1 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, потерпілі від Чорнобильської катастрофи - особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні безумовного (обов`язкового) відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 2 років мають право на зменшення пенсійного віку на 4 роки та додатково 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років. При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Відтак, наведене дає підстави для висновку про те, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі частини 2 статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є факт проживання та (або) праця такої особи у зоні радіологічного контролю протягом певного періоду часу з моменту аварії до 01 січня 1993 року.

Як слідує з матеріалів справи, відповідач відмовив ОСОБА_1 у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із тих підстав, що позивач працював за межами зони безумовного (обов`язкового) відселення з 15 серпня 1988 року по 16 жовтня 1988 року та з 28 липня 1987 року по 04 жовтня 1989 року, та відповідно до записів трудової книжки №№ 7,8 - з 16 серпня 2001 року по 29 жовтня 2001 року.

Разом із тим, відповідно до довідки № 723-02/17-6 від 02 жовтня 2018 року Миляцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області Молчанович В. М. в період з 02 грудня 1987 року по 22 березня 2003 року був зареєстрований та постійно проживав у с. Будимля Дубровицького району Рівненської області, яке віднесене до 2 категорії безумовного (обов`язкового) відселення осіб, що постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС, відповідно до постанови Кабінету Міністрів УРСР №106 від 23 липня 1991 року.

При цьому слід погодитись із висновком суду першої інстанції, що оскільки з моменту аварії (26 квітня 1986 року) до 01 січня 1993 року позивач не проживав у зоні гарантованого добровільного відселення, тому він не має право на початкову величину зниження пенсійного віку на 4 роки. Відтак, зниження пенсійного віку має відбуватись у порядку 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 9 років.

Таким чином, взявши в обрахунок період проживання позивача у с. Будимля Дубровицького району Рівненської області, що відноситься до зони безумовного (обов`язкового) відселення, з 05 жовтня 1989 року по 15 серпня 2001 року, та який не оспорюєтьсяся відповідачем позивач має право на зменшення пенсійного віку на 9 років.

Перевіряючи доводи ГУ ПФУ щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, апеляційний суд зазначає таке.

Як передбачено статтею 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пунктом першого частини першої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. При відстрочці часу призначення пенсії за віком пенсія з урахуванням положень статті 29 цього Закону призначається за заявою пенсіонера з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу (у тому числі сумарно) для відстрочки часу виходу на пенсію, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з такого дня.

Як слідує з матеріалів справи, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , із заявою про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку звернувся 07 вересня 2018 року, тобто не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

При цьому, ОУ ПФУ відмовило позивачу у призначенні пенсії із зменшенням пенсійного віку листом від 28 лютого 2019 року.

Частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про порушення свого права про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку 13 червня 2019 року, тобто в межах строку, передбаченого чинним законодавством.

Твердження ГУ ПФУ про пропущення позивачем строку звернення до суду є голослівним і нічим не підтверджене.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції про наявність у позивача необхідних підстав для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку, а отже про неправомірність дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні такої пенсії.

У відповідності до приписів статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, доводи ГУ ПФУ висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного ним рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року у справі № 460/1464/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко