Справа № 826/11291/17
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, третя особа: кваліфікаційно-дисциплінарна комісія прокурорів про поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України про скасування наказу Генерального прокурора Луценко Ю.В. від 10.08.2017 року №885у; зобов`язання відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді, рівнозначній посаді начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України; стягнення з Генеральної прокуратури України середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу - 7194,81 грн. (із розрахунку станом на день подання позовної заяви 08.09.2017) і до дня поновлення на посаді.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянт зазначив, що Генеральний прокурор України при виданні спірного наказу діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Апелянт зазначив, що наказом Генерального прокурора України від 08.08.2016 року №65-шц у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України ліквідовано управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури, начальником якого був позивач, та одночасно утворено Генеральну інспекцію. Функції Генеральної інспекції у порівнянні з повноваженнями ліквідованого управління було суттєво розширено. З метою забезпечення прозорого фахового добору до новоствореного підрозділу було створено Комісію з добору.

Апелянт зазначає, що значне розширення функцій новоствореної Генеральної інспекції та особливий порядок добору її працівників свідчить про фактичні зміни в організації праці Генеральної прокуратури України. З урахування наведеного апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції про не доведення факту реорганізації Генеральної прокуратури України є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, наказом Генеральної прокуратури України від 26.03.2015 року №493ц, у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Генеральної прокуратури України (накази Генерального прокурора України від 17.02.2015 року №11шц), старшого радника юстиції Дзюбу І.І. призначено начальником управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України, звільнивши його з посади заступника начальника Головного управління кадрів та забезпечення діяльності органів прокуратури - начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України.

08.08.2016 року Генеральною прокуратурою України було видано наказ №65-шц, яким ліквідовано у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури, а його загальну чисельність 51 одиницю з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України. Вказаним наказом також утворено у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України Генеральну інспекцію та встановлено у штатному розписі Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України за рахунок резерву Генеральної прокуратури України 88 одиниць з відповідним фондом заробітної плати.

Наказом Генеральної прокуратури від 08.08.2016 року №286 «Про першочергові організаційні заходи із забезпечення формування кадрового складу Генеральної інспекції» визначено провести добір кандидатів на адміністративні посади, посади прокурорів і слідчих Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України. Для забезпечення відкритості та прозорості проведення добору на адміністративні посади, посади прокурорів і слідчих Генеральної інспекції утворено Комісію з добору.

12.12.2016 року ОСОБА_1 було подано до Генерального прокурора України заяву про призначення його на вакантну посаду начальника управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України.

Проте, листом від 07.02.2017 року начальник Департаменту кадрової роботи та державної служби повідомив ОСОБА_1 про те, що відповідно до наказу Генеральної прокуратури від 08.08.2016 року №286 «Про першочергові організаційні заходи із забезпечення формування кадрового складу Генеральної інспекції», добір на адміністративні посади, посади прокурорів і слідчих Генеральної інспекції здійснює Комісія з добору, яка надає Генеральному прокурору України вмотивовані рекомендації щодо кандидатів. Таким чином, питання щодо працевлаштування позивача до Генеральної інспекції може бути вирішено позитивно лише у разі надходження відповідної вмотивованої рекомендації Комісії та згоди керівника згаданого структурного підрозділу, також позивача повідомлено, що на посаду начальника управління внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Генеральної прокуратури України з 27.01.2017 року призначено іншу особу.

31.01.2017 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України та одночасно з метою подальшого працевлаштування йому запропоновано вакантні посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України.

Листом від 16.06.2017 року №11-3163ви-17 позивачу повторно запропоновано наявні вакантні та тимчасово вакантні посади прокурорів і слідчих в органах прокуратури (згідно з додатком). У відповідності до підпису на копії даного попередження, наявної у матеріалах справи, позивач вказане попередження отримав 16.06.2017 року.

Проте, як зазначає відповідач ОСОБА_1 від запропонованих посад відмовився з підстав того, що запропоновані посади не відповідають раніше займаній посаді керівника самостійного структурного підрозділу.

В подальшому, наказом Генеральної прокуратури України від 10.08.2017 року №885-ц на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», виходячи з наказу Генерального прокурора України від 08.08.2016 року №65шц, подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів від 07.08.2017 року №11/2/4-709вих-17, державного радника юстиції 3 класу ОСОБА_1 звільнено з посади начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України та посади прокурора.

Вважаючи наказ від 08.08.2016 року №65шц протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Критерії відповідності рішення суб`єкта владних повноважень законодавчим вимогам встановлені частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Спірні правовідносини у даній справі регулюються Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Відповідно до статті 60 Закону України №1697 прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п`ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

В обґрунтування своєї позиції позивач зазначив, що підстави для звільнення його з посади прокурора за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» у відповідача відсутні, оскільки згідно наказу Генеральної прокуратури України від 08.08.2016 року №65-шц ліквідації чи реорганізації Генеральної прокуратури України, у якій працював позивач, або скорочення кількості прокурорів цього органу не відбулося, а фактично була формально змінена внутрішня (організаційна) структура.

Суд першої інстанції погодився з такими доводами позивача та зазначив, що звільнення позивача з посади начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України та посади прокурора на безпідставність підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» було проведено безпідставно, оскільки скорочення чисельності працівників або скорочення штату працівників в даному випадку не відбулося.

Колегія суддів з цього приводу зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 3 КЗпП України регулюються трудові відносини всіх працівників, а ст. 4 цього Кодексу передбачено, що законодавство про працю складається з КЗпП та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Отже, до правовідносин, що виникли у цій справі, крім Закону № 1697-VII, підлягають застосуванню й положення КЗпП України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим їм органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту наведеної норми зрозуміло, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при: ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття ліквідація, реорганізація, скорочення чисельності або штату працівників стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Ліквідація структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. 42, 43, 492 КЗпП України.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-65цс12 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17.

В даному випадку наказом Генеральної прокуратури України від 08.08.2016 року №65-шц було ліквідовано у структурі та штатному розписі Генеральної прокуратури України управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури та утворено

Генеральну інспекцію. При цьому скорочення чисельності працівників або скорочення штату працівників не відбулося.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про незаконність наказу про звільнення позивача з посади начальника управління внутрішньої безпеки та захисту працівників прокуратури Генеральної прокуратури України на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14 у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який належить стягнути на користь позивача, апелянтом не оскаржується, а тому у відповідності до п.1 ст.308 КАС України в цій частнині оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду.

Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у відзиві на позовну заяву та з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну Генеральної прокуратури України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 11.12.2019 року.

Головуючий суддя Чаку Є.В.

Судді: Файдюк В.В.

Мєзєнцев Є.І.