Справа № 240/11501/19
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Житомир справа № 240/11501/19

категорія 112030300

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гуріна Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

7 листопада 2019 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Міністерства соціальної політики України, у якій просить:

- визнати протиправними дії Міністерства соціальної політики України, що виявилися у відмові надати відповідь ОСОБА_1 на звернення;

- зобов`язати Міністерство соціальної політики України надати протягом п`яти робочих днів із дня набрання чинності рішенням суду ОСОБА_1 інформацію щодо виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2011 року в адміністративній справі №2а-7873/10/0670 про зобов`язання Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи перерахувати кошти на рахунок Черкаської обласної державної адміністрації для придбання ОСОБА_1 житла;

- відшкодувати з Міністерства соціальної політики України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100000 гривень, заподіяну неправомірними діями.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що звернувся до відповідача з інформаційним запитом на отримання інформації, однак з отриманої на вказаний запит відповіді встановив, що вона є неповною, у відповіді не зазначено конкретної інформації, з повідомленням про те, що листування з ОСОБА_1 припинено, надіслано копію листа Мінсоцполітики від 27 березня 2019 року №1356/0/5-19, роз`яснено право на оскарження рішення суду. Вважає протиправними дії відповідача щодо надання неповної, недостовірної та неточної інформації на його запит.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи.

20 листопада 2019 року на адресу суду від позивача надійшла заява про долучення копії постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі №806/1918/17.

3 грудня 2019 року на адресу суду електронною поштою надійшло клопотання від представника відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача - Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації вх. №28539/19.

Крім того, відповідачем також надіслано відзив на позовну заяву від 2 грудня 2019 року №316/0/22-19 вх. №28540/19. В якому відповідач зазначив, що на запит позивача у відповідні строки було надано вичерпну відповідь на поставлені ним запитання, що свідчить про безпідставність позову.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача - Міністерства соціальної політики України про залучення до участі у справі Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - відмовлено.

Згідно з частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно до положень частини 5 статті 262, частини 1 статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частиною 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 28 жовтня 2019 року надіслав на ім`я ОСОБА_2 - міністра соціальної політики України інформаційний запит про отримання інформації щодо виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 28 січня 2011 року в адміністративній справі №2а-7873/10/0670, якою було зобов`язано Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи перерахувати кошти на рахунок Черкаської обласної державної адміністрації для придбання ОСОБА_1 житла (а.с.11).

У запиті, ОСОБА_1 просив надати йому наступну інформацію, а саме: щодо перерахування коштів Черкаській обласній державній адміністрації на виконання постанови Житомирського окружного адміністративного суду для придбання ОСОБА_1 житла, оскільки в останнього змінились сімейні обставини, його сина ОСОБА_3 визнано інвалідом ІІІ групи АТО.

На вказаний запит ОСОБА_1 отримав лист-відповідь, датовану 12 вересня 2019 року за №819/0/243-19 за підписом директора Департаменту Вишневської Н. (а.с.12).

На думку позивача, зазначеним листом йому було відмовлено у наданні запитуваної інформації, конкретної інформації на запит надано не було, повідомлено його, що листування з ним Міністерством соціальної політики України припинено, надіслано копію листа Мінсоцполітики від 27 березня 2019 року за №1356/0/5-19, роз`яснено право на оскарження рішення до суду.

Вважаючи вказану відмову відповідача у наданні запитуваної інформації протиправною, та такою, що суперечить вимогам чинного законодавства України і порушує право позивача на отримання інформації, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та доводам сторін, суд встановив, що дані правовідносини регулюються наступними нормами права.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантовано право на отримання, зберігання та поширення інформації. Кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до статті 40 Конституції України держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюється Законом України "Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року №2657-XII (далі - Закон №2657-XII).

Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону №2657-XII встановлено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Положеннями статті 20 Закону №2657-XII визначено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону №2657-XII інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13 січня 2011 року №2939-VІ (далі - Закон №2939-VІ).

Статтею 1 Закону №2939-VІ визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Положеннями пункту другого частини першої статті 5 Закону №2939-VІ встановлено, що доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно з частиною 1 статті 6 Закону №2939-VІ інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Відповідно до положень статті 13 Закону №2939-VІ розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Частиною 1 статті 20 Закону №2939-VІ визначено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

З аналізу наведених норм вбачається, що запитувана позивачем інформація не відноситься до публічної.

Міністерство соціальної політики України (Мінсоцполітики) відповідно до Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року №423, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, і який забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері соціального захисту населення.

Мінсоцполітики у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Законом України від 2 жовтня 1996 року №393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96-ВР) визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Позивач ОСОБА_1 протягом 2016-2019 років звертався із заявами до Мінсоцполітики стосовно питання виконання рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2011 року в адміністративній справі №2а-7873/10/0670, на які Міністерство соціальної політики неодноразово надавало відповіді на усі звернення позивача відповідно до вимог Закону №393/96-ВР.

Предметом розгляду у даній справі є правомірність відмови Міністерства соціальної політики у наданні інформації на запит позивача від 28 жовтня 2019 року.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 8 Закону №393/96-ВР не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними. Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення.

Листом від 27 березня 2019 року №1356/0/5-19/44 Мінсоцполітики надало відповідь ОСОБА_1 на чергове звернення з переліком усіх наданих раніше відповідей та з значенням про припинення листування з цього питання (а.с.13-14).

Крім того, відповідачем у відзиві зазначено, що згідно усі письмові та усні звернення громадян підлягають реєстрації відповідно до вимог Закону.

28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 був присутнім у приймальні громадян у Мінсоцполітики з усним зверненням та отримав консультацію спеціалістів, що підтверджується копією картки особистого прийому №П-20827/0/4-19/П, що зареєстрована в електронній системі реєстрації документообігу Міністерства соціальної політики «Докпроф».

Під час прийому ОСОБА_1 залишив також письмове звернення від 28 жовтня 2019 року.

28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 був зареєстрований на особистий прийом до заступника міністра соціальної політики Ненюченко Н.В. та 14 листопада 2019 року був прийнятий на особистому прийомі у зазначеного заступника міністра згідно графіку прийому громадян.

12 вересня 2019 року №819/0/243-19 на запит позивача повідомлено, що листування з ним припинено, а також долучено до вказаної відповіді копію листа від 27 березня 2019 року №1356/0/5-19/44.

Аналізуючи зміст звернень позивача, на які Мінсоцполітики було надано відповідь 27 березня 2019 року та 12 вересня 2019 року, суд дійшов висновку, що звернення були ідентичні за змістом.

Тому, приймаючи рішення про припинення розгляду звернення від 28 жовтня 2019 року, Мінсоцполітики діяло у відповідності до положень статті 8 Закону №393/96-ВР.

Не спростовує цього також постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі №806/1918/17, долучена позивачем до матеріалів справи, оскільки станом на час надання відповіді (12 вересня 2019 року) вона ще не була прийнята судом.

Позивач не позбавлений права, у разі зміни обставин щодо його справи, повторно звернутися до Мінсоцполітики із запитом про надання інформації.

Однак, у даному випадку, позивач повторно звернувся із запитом, який повторював зміст попереднього запита, тому відповідач правомірно не надав на нього відповідь, а роз`яснив, що відповідь із поставлених питань була надана 27 березня 2019 року.

Оскільки, відповідач довів правомірність своїх дій, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, що стосуються надання відповіді на звернення від 28 жовтня 2019 року.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 тис. грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Зі змісту цієї норми випливає, що основною умовою такого розгляду є те, що моральна шкода повинна бути заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Оскільки у ході судового розгляду справи не встановлено, що діями чи бездіяльністю відповідача права чи законні інтереси ОСОБА_1 були порушені, тому суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою та безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Зважаючи на відсутність документально-підтверджених судових витрат у даній адміністративній справі та відмову у задоволенні позову, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Міністерства соціальної політики України (вул.Еспланадна, 8/10, м.Київ, 01601, ) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.М. Гурін