Справа № 826/11548/17
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Бєлової Л.В. та Епель О.В.,

при секретарі - Кузик О.С.,

за участю:

позивача: - ОСОБА_1 ,

представників відповідачів: - Буткова О.А.,

- Кравченко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, Департаменту поліції охорони Національної поліції України, начальника Департаменту поліції охорони Національної поліції України Будника С.І., голови ліквідаційної комісії Департаменту служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України - перший заступник начальника Департаменту поліції охорони Тютюн Віктора Миколайовича, заступника начальника Департаменту поліції охорони ОСОБА_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Департаменту державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, Департаменту поліції охорони Національної поліції України, начальника Департаменту поліції охорони Національної поліції України Будника С.І., голови ліквідаційної комісії Департаменту служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України - перший заступник начальника Департаменту поліції охорони Тютюн Віктора Миколайовича, заступника начальника Департаменту поліції охорони ОСОБА_3 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди, в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Департаменту державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, Департаменту поліції охорони Національної поліції України, начальника Департаменту поліції охорони Будника Сергія Івановича, голови ліквідаційної комісії Департаменту державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України - першого заступника начальника Департаменту поліції охорони ОСОБА_4, заступника начальника Департаменту поліції охорони ОСОБА_3 щодо:

- невиконання рішень Господарського суду міста Києва (ухвали від 01.07.2016 року, 19.07.2016 року, 17.08.2016 року щодо надання відповідної інформації та матеріальних носіїв такої інформації;

- порушення права на інформацію та на доступ до публічної інформації шляхом ненадання відповідної інформації (копій документів) на запит від 30.07.2017 року:

зобов`язати начальника Департаменту поліції охорони Будника Сергій Івановича вчинити дії:

- відповідно до наданих йому адміністративно-розпорядчих прав та повноважень (видання наказів, розпоряджень, визначення виконавців, тощо), спрямованих на виконання рішень суду в господарській справі №12/299 та надання відповідних відомостей та копій на запит на інформації та доступ до публічної інформації від 30.07.2017 року;

- здійснити заходи контролю щодо виконання наказів (розпоряджень, тощо) про виконання рішень суду в господарській справі №12/299 та надання відповідних відомостей та копій на запит на інформації та доступ до публічної інформації від 30.07.2017 року;

- надати до суду звіт та копії документів про виконання рішення суду в справі;

зобов`язати голову ліквідаційної комісії Департаменту державної служби охорони при Міністерства внутрішніх справ України - першого заступника начальника Департаменту поліції охорони ОСОБА_4:

- вчинити дії відповідно до наданих йому адміністративно-розпорядчих прав та повноважень (видання наказів, розпоряджень, визначення виконавців, тощо), спрямованих на виконання рішень суду в господарській справі №12/299 та надання відповідних відомостей та копій на запит на інформації та доступ до публічної інформації від 30.07.2017 року;

- здійснити заходи контролю відповідно до наданих йому повноважень щодо виконання наказів (розпоряджень, тощо) про виконання рішень суду в господарській справі №12/299 та надання відповідних відомостей та копій на запит на інформації та доступ до публічної інформації від 30.07.2017 року;

- надати до суду звіт та копії документів про виконання рішення суду в справі;

зобов`язати заступника начальника Департаменту поліції охорони ОСОБА_3:

- вчинити дії відповідно до наданих йому адміністративно-розпорядчих прав та повноважень (видання наказів, розпоряджень, визначення виконавців, тощо) спрямованих на виконання рішень суду в господарській справі №12/299 та надання відповідних відомостей та копій на запит на інформації та доступ до публічної інформації від 30.07.2017 року;

- здійснити заходи контролю відповідно до наданих йому повноважень щодо виконання наказів (розпоряджень, тощо) про виконання рішень суду в господарській справі №12/299 та надання відповідних відомостей та копій на запит на інформації та доступ до публічної інформації від 30.07.2017 року;

зобов`язати Департамент державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України:

- надати позивачу повну та достовірну інформацію (копії документів) відповідно до запиту від 30.07.2017 року та ухвал Господарського суду міста Києва від 01.07.2016 року, 19.07.2016 року, 17.08.2016 року;

- подати до суду звіт про виконання рішення суду в справі.

зобов`язати Департамент поліції охорони Національної поліції України:

- надати позивачу повну та достовірну інформацію (копії документів) відповідно до запиту від 30.07.2017 року та ухвал Господарського суду міста Києва від 01.07.2016 року, 19.07.2016 року, 17.08.2016 року;

- подати до суду звіт про виконання рішення суду в справі.

- стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача моральну шкоду завдану їх протиправною бездіяльністю в розмірі 1 мінімальної заробітної плати, що встановлена Державою на дату розгляду позову.

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду в порядку ст. 267 КАС України.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 червня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішення, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

04 грудня 2019 року, відповідно до штампу вхідної кореспонденції суду Вх.№ 44150, представником Департаменту Державної служби охорони Міністерства внутрішніх справ України було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до змісту якої відповідач повністю заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 червня 2019 року законним та таким, що ухвалено із повним з`ясуванням обставин справи.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Наказу Національної поліції України від 24.10.2017 №885 о/с ОСОБА_2 було звільнено з посади начальника Департаменту поліції охорони, відповідно до Наказу Національної поліції від 09.10.2017 №832 о/с ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади заступника начальника Департаменту поліції охорони, а Наказом Національної поліції охорони від 31.10.2017 №264 о/с ОСОБА_4 було звільнено з посади першого заступника начальника Департаменту поліції охорони, а відтак останні позбавлені права вчиняти будь-які дії спрямованих на виконання рішень суду в господарській справі №12/299 та надання відповідних відомостей, Департаментом державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України було надано частину запитуваних Господарським судом міста Києва документів разом із запереченнями від 15.11.2016 року, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 року №1399 «Про ліквідацію підрозділів Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ» прийнято рішення про ліквідацію всіх підрозділів Державної служби охорони, процедура ліквідації юридичної особи згідно законодавства України не передбачає правонаступництва, крім того, питання виконання судових рішень регламентується процесуальними законами (відповідними кодексами) та Законом України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду першої інстанції обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2007 року у справі №12/299 з Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» стягнуто 1 543 951,50 грн. збитків, 15 439, 76 грн. державного мита, 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу, а також витрати на послуги адвоката в розмірі 11 873, 00 грн. В зазначеній справі ОСОБА_1 є представником стягувача.

Також, Господарським судом міста Києва у справі № 12/299, протягом 2016 року було прийнято три ухвали від 01.07.2016 року, від 19.07.2016 року та від 17.08.2016 року, якими витребувано у Департаменту державної служби охорони про Міністерства внутрішніх справ України:

- документи, які підтверджують факт передачі Закритому акціонерному товариству «Охорона-Комплекс» кредиторських та/або дебіторських прав та зобов`язань за договорами про надання охоронних послуг до регіональних підрозділів Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України;

- накази Департаменту Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України щодо виконання рішення Спостережної ради Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» від 31.01.2007 року №2 про безоплатну передачу основних засобів Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» до регіональних підрозділів Державної служби охорони, акти приймання-передачі активів та зобов`язань;

- щотижневі протоколи Ліквідаційної комісії Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс» з квітня 2007 року до моменту ліквідації Боржника (Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс») та документи, які надавались разом із протоколами.

За посиланням позивача, в ході судового розгляду справи №12/299, визначені Господарським судом міста Києва документи та їх копії надані не були.

Так, з метою реалізації свого права на інформацію та доступ до публічної інформації, позивачем було направлено запит від 12.07.2017 року (відповідно до відмітки Департаменту поліції охорони Національної поліції України від 21.07.2017 року) на інформацію та на доступ до публічної інформації начальнику Департаменту поліції охорони ОСОБА_2 з вимогою надати відповідно до переліку, наведеному у запиті.

Листом Департаменту поліції охорони від 26.07.2017 року №26 зі, позивачеві було надано інформацію щодо працевлаштування ОСОБА_5 , перебування її на займаних посадах, у соціальних відпустках та про відсутність на час надання відповіді на запит трудових відносин між ОСОБА_5 та Департаментом поліції охорони.

Також, позивачем було направлено запит від 30.07.2017 року (відповідно до відмітки Департаменту поліції охорони Національної поліції України від 08.08.2017 року) з вимогою надати копії документів відповідно до постановлених Господарським судом міста Києва ухвал.

Листом Департаменту поліції охорони від 11.08.2017 року №26 позивача було повідомлено, що 07.11.2015 року втратив чинність Закону України «Про міліцію» та відповідно прийнято рішення про ліквідацію всіх підрозділів Державної служби охорони. Постановою Кабінету Міністрів України від 13.10.2015 року №834 «Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено органи поліції охорони, як територіальні органи Національної поліції України. Так, ураховуючи викладене, інформація та запитувані документи у Департаменті поліції охорони відсутні.

Вважаючи протиправними дії відповідачів щодо ненадання запитуваної позивачем інформації та не виконання вимог ухвал Господарського суду міста Києва щодо надання копій документів протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно статті 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Згідно частин четвертої - шостої статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» письмовий запит подається в довільній формі.

Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

З метою спрощення процедури оформлення письмових запитів на інформацію особа може подавати запит шляхом заповнення відповідних форм запитів на інформацію, які можна отримати в розпорядника інформації та на офіційному веб-сайті відповідного розпорядника. Зазначені форми мають містити стислу інструкцію щодо процедури подання запиту на інформацію, її отримання тощо.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації» суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , обґрунтовуючи вимоги позовної заяви та апеляційної скарги зазначає щодо порушення Департаментом державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України та Департаментом поліції охорони Національної поліції України, начальником Департаменту поліції охорони Національної поліції України ОСОБА_2., головою ліквідаційної комісії Департаменту служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України - перший заступник начальника Департаменту поліції охорони Тютюном Віктором Миколайовичем, заступником начальника Департаменту поліції охорони Фасовим Миколою Івановичем вимог чинного законодавства щодо права позивача на інформацію, доступ до публічної інформації, а саме щодо невиконання рішення Господарського суду м. Києва (ухвали від 01.07.2016 року, 19.07.2016 року,17.08.2016 року).

З даного приводу, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , адже відповідно до Наказу Національної поліції України від 24.10.2017 року №885 о/с ОСОБА_2 було звільнено з посади начальника Департаменту поліції охорони, відповідно до Наказу Національної поліції від 09.10.2017 року №832 о/с ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади заступника начальника Департаменту поліції охорони, а Наказом Національної поліції охорони від 31.10.2017 року №264 о/с ОСОБА_4 було звільнено з посади першого заступника начальника Департаменту поліції охорони, а відтак останні позбавлені права вчиняти будь-які дії спрямованих на виконання рішень суду в господарській справі №12/299 та надання відповідних відомостей.

Посилання апелянта на той факт, що суд зобов`язаний перевіряти правомірність вчинення дій відповідними посадовими особами на час виникнення спірних правовідносин, в межах даних правовідносин не може братися судом до уваги, адже захист порушеного права, відповідно до норм чинного КАС України повинен бути ефективним.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Позаяк, визнання протиправними дій вищевказаних посадових осіб не призведе до поновлення ймовірно порушеного права позивача, адже вищевказані особи не здійснюють на момент розгляду справи владних управлінських функцій.

Щодо Департаменту поліції охорони Національної поліції України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.10.2015 року №834 «Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» утворено органи поліції охорони як територіальні органи Національної поліції України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року №937 «Питання забезпечення охорони об`єктів державної та інших форм власності» визначено, міністерствам, іншим суб`єктам управління об`єктами державної власності вжити вичерпних заходів для переукладення з органами поліції охорони договорів про надання послуг з охорони, укладених з Державною службою охорони при Міністерстві внутрішніх справ.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, в результаті ліквідації Департаменту державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, документи, що перебували у віданні останнього, відповідно до приписів статті 111 Цивільного кодексу України було передано на зберігання архівним установам, таким чином, Департамент поліції охорони Національної поліції України не був розпорядником запитуваних позивачем документів, позаяк, не володів такими. Так, відповідно до приписів частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити у доступі до інформації, якщо не володіє інформацією, щодо якої зроблено запит.

ОСОБА_1 не надано доказів, які б свідчили, що в розпорядженні Департаменту поліції охорони Національної поліції України перебували чи перебувають запитувані ним документи, при цьому, ухвалами Господарського суду міста Києва, про які зазначено вище, копії відповідних документів було витребувано саме у Департаменту державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, а не у Департаменту поліції охорони Національної поліції України, натомість, матеріали справи містять докази того, що на виконання приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідачем в особі Департаменту поліції охорони Національної поліції України було надано відповіді на запити позивача від 12.07.2017 року та від 30.07.2017 року, що останнім не заперечувалось.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що відповідно до даного відповідача відсутні протиправні дії щодо обмеження доступу до публічної інформації, адже Департамент поліції охорони Національної поліції України не є розпорядником такої та не був тим органом, якого було зобов`язано надати відповідні документи на вимогу ухвали суду.

Щодо позовних вимог до Департаменту державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України, варто зазначити наступне.

Відповідно до матеріалів справи, ухвалами Господарського суду міста Києва від 01.07.2016 року, 19.07.2016 року, 17.08.2016 року у справі №12/299 від Департаменту державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України було витребувано копії документів.

07.11.2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію».

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 року №1399 «Про ліквідацію підрозділів Державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ» прийнято рішення про ліквідацію всіх підрозділів Державної служби охорони.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підтверджується що Департамент державної служби охорони знаходиться в стані припинення (ліквідації) починаючи з 16.11.2015 року.

Колегія суддів наголошує, що правовий статус «в стані припинення» та стан юридичної особи «припинено» є різними за своєю правовою суттю. До ліквідації (припинення) юридичної особи, шляхом внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (відповідно до норм Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань») останнє не є припиненим та повинно дотримуватись законів України, зокрема й вимог Законів України «Про доступ до публічної інформації».

Даний факт, зокрема підтверджено тим, що відповідно до матеріалів справи, Департаментом державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України було надано частину запитуваних Господарським судом міста Києва документів разом із запереченнями від 15.11.2016 року.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що суб`єкт владних повноважень не може бути зобов`язаний виконувати судове рішення шляхом ухвалення судом іншого рішення, оскільки примусове виконання постанови суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII, в межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа.

При розгляді вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не має права зобов`язати його виконати шляхом ухвалення нового судового рішення, бо це буде порушенням процесуальних норм Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема тих, що регулюють виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 643/11906/15-а (адміністративне провадження №К/9901/57997/18).

Таким чином, колегія суддів наголошує на тому, що питання виконання судових рішень регламентується процесуальними законами (відповідними кодексами) та Законом України «Про виконавче провадження». Тому, у разі невиконання судових рішень заходи процесуального примусу визначаються відповідним судом або виконавцем (у разі наявності виконавчого провадження) у встановленому законом порядку, а не шляхом звернення учасника справи з окремим позовом щодо зобов`язання учасника справи виконати рішення суду.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що за невиконання ухвал Господарського суду міста Києва від 01.07.2016 року, 19.07.2016 року, 17.08.2016 року до даного відповідача застосовувались які-небудь заходи впливу, які б свідчили про невиконання вимог суду.

Також колегією суддів враховано, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22.04.2016 року у справі №757/12343/16-к позивачу було надано дозвіл на тимчасовий доступ до офіційних документів Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс», а також до документів, які можуть містити охоронювану законом таємницю та які знаходяться в реєстраційній справі Закритого акціонерного товариства «Охорона-Комплекс», яка перебувала у володінні (на зберіганні) у відділі державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Голосіївського району реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві, що свідчить про те, що позивач мав безперешкодний доступ до запитуваних у Департаменту поліції охорони Національної поліції України документів.

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було правильно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 червня 2019 року - без змін.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: О.Є.Пилипенко

Суддя: Л.В.Бєлова

О.В.Епель

Повний текст виготовлено 10 грудня 2019 року.