Справа № 826/9715/17
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9715/17 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Літвінової А.В., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Беспалова О.О., Лічевецького І.О.,

при секретарі Горяіновій Н.В.

за участю

представника позивача: Кравчук Д.В.

представника відповідача: Логовської Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2019 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до суду із адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - Відповідачі, ГУ ДФС у м. Києві, ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві) у якому просила:

-визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві від 21.04.2015 року №513-17 в частині визначеного ним податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі - 93 872, 30 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві від 28.04.2016 року №1, в частині визначеного ним податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі - 466 899, 79 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 17.07.2017 року №88992-1305, в частині визначеного ним податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі - 339 369, 44 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є власником майнового комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2240, 7 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу майнового комплексу від 25.04.2005 року № 4885.

21.04.2015 року ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення від № 513-17, згідно з яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у сумі 122 044, 30 грн.

Також, 28.04.2016 року ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення №1, згідно з яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у сумі 607 021, 00 грн.

17.07.2017 року ГУ ДФС у м. Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення №88992-1305, згідно з яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем «земельний податок з фізичних осіб» у сумі 441 217, 55 грн.

Вважаючи протиправними оскаржувані податкові повідомлення-рішення, позивач звернулася до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що обов`язок зі сплати земельного податку за земельну ділянку на якій розташований майновий комплекс позивача, виник у останньої саме з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України (далі по тексту - ЗК України) та Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України). Усі нормативно-правові акти застосовані судом в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 ПК України закріплено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 ПК України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Відповідно до абзацу 1 пункту 286.5 статті 286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Статтею 270 ПК України закріплено, що об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Положеннями підпунктів 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

У відповідності до положень пункту 287.6 статті 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Таким чином, для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до частин 1-2 статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтями 125, 126 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу і статтею 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Тобто, особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_2 є власником майнового комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2240, 7 кв.м.

При цьому, вся площа земельної ділянки, на якій розміщено об`єкт права власності ОСОБА_2 , складає 8 000, 228 кв. м.

Судом першої інстанції помилково взято до уваги доводи податкового органу, що за загальними правилами, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини) сплачується з урахуванням прибудинкової території, в даному випадку, розташування Майнового комплексу позивача на земельній ділянці загальною площею 8000, 228 кв. м., виходячи з наступного.

З огляду на правові висновки Верховного суду в подібних правовідносинах, які викладені касаційною інстанцією в постанові від 09.04.2019 року № 826/9300/16, судом апеляційної інстанції постановлено ухвалу від 29.10.2019 року про витребування у Держгеокадастру та Центру Державного земельного кадастру належних доказів, а саме: підтвердження наявності або відсутності факту реєстрації земельної ділянки, яка знаходиться: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 , у встановленому законом порядку.

Також, на виконання ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.10.2019 року витребувано у ГУ ДФС у м. Києві детальні розрахунки нарахування податкових зобов`язань ОСОБА_1 по оскаржуваним податковим повідомленням рішенням.

З урахуванням витребуваної інформації, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, листом № 9-26-0.22-5546/2-19 від 18.11.2019 року Головне управління Держгеокадастру у місті Києві надано суду апеляційної інстанцію, що станом на момент надання відповіді, відомостей щодо державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, за адресою: м. Київ , Святошинський район, вул. Якутська, 6, та рішення про передачу у власність/користування юридичним чи фізичним особам, у тому числі ОСОБА_1 , в Головному управлінні Держгеокадастру у місті Києві - відсутні.

Також, у вказаному листі зазначено, що заяви ОСОБА_1 про внесення відомостей (здійснення реєстрації) до Державного земельного кадастру про земельні ділянки до Головного управління Держгеокадастру у місті Києві не надходили.

Отже, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що ОСОБА_1 не належить на праві власності земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 .

З урахуванням правових положень земельного та податкового законодавства, об`єктом оподаткування є саме земельна ділянка, а не нерухоме майно.

У свою чергу, майновий комплекс ОСОБА_1 має загальну площу 2240, 7 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу майнового комплексу від 25.04.2005 року № 4885 та не заперечується податковим органом.

Тобто, помилковим є висновок суду першої інстанції, що незважаючи на те, що позивач не зареєструвала право власності чи користування земельною ділянкою, під належними їй на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку за земельну ділянку на якій розташований майновий комплекс позивача, виник у останньої саме з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що Рішенням ДФС України № 11946/В/99-99-11-02-00-14 від 10.08.2018 року скасовано податкове повідомлення-рішення від 06.04.2018 року № 2-2657 про нарахування ОСОБА_1 земельного податку на 2018 рік за земельну ділянку під комплексом, що належить позивачу.

Підставою для скасування вказаного податкового повідомлення-рішення стало те, що не можна вважати особу (власника нерухомого майна) платником земельного податку в розумінні ст. 269 ПК України, якщо нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, права на яку у особи (власника нерухомого майна) не оформлені, до моменту виникнення відповідних прав такої особи на цю земельну ділянку, відповідно до запису, сформованого у Державному земельному кадастрі у порядку визначеному законом.

Крім того, податковий орган дійшов законного висновку, що до такого моменту зазначена особа (власника нерухомого майна), відповідно до вимог ПК України, не повинна сплачувати земельний податок (Т. 1 а.с.143-146).

Отже, під час розгляду справи, колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що для повного захисту прав позивача існує необхідність визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 21.04.2015 року № 513-17, від 28.04.2016 року № 1 та від 17.07.2017 року № 88992-1305 в повному обсязі.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму N 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч. 2 ст. 6 КАС України).

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, а саме: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню шляхом скасування оскаржуваних ППР.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов повністю.

Керуючись ст.ст. 242, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 липня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 21.04.2015 року № 513-17, від 28.04.2016 року № 1 та від 17.07.2017 року № 88992-1305.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: О.О. Беспалов

І.О. Лічевецький