Справа № 640/6339/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2019 року м. Київ № 640/6339/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

приватного підприємства «ДБР-2»

до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг

треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго»,

публічне акціонерне товариство «Миколаївобленерго»,

акціонерне товариство «Хмельницькобленерго»,

публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго»

про визнання протиправними та нечинними, скасування пунктів постанов

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява приватного підприємства «ДБР-2» (надалі - позивач), адреса: 02660, місто Київ, вулиця Магнітогорська, будинок 1, к.3.01 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (надалі - відповідач, НКРЕКП), адреса: 03057, місто Київ, вулиця Смоленська, будинок 19, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» (надалі - третя особа 1), адреса: 69035, місто Запоріжжя, вулиця Сталеварів, будинок 14, публічне акціонерне товариство «Миколаївобленерго» (надалі - третя особа 2), адреса: 54017, місто Миколаїв, вулиця Громадянська, будинок 40, акціонерне товариство «Хмельницькобленерго» (надалі - третя особа 3), адреса: 29016, місто Хмельницький, вулиця Храновського, будинок 11а, публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» (надалі - третя особа 4), адреса: 18002, місто Черкаси, вулиця Гоголя, будинок 11а, в якій позивач просив суд

- визнати протиправним та нечинним пункт 1 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28.12.2018 №2068 «Про затвердження ставок плати за стандартне приєднання на 2019 рік» в частині затвердження ставки плати за стандартне приєднання на 2019 рік для операторів систем розподілу (без податку на додану вартість) (додатки 1-5) ПАТ «Запоріжжяобленерго», АТ «Миколаївобленерго», АТ «Хмельницькобленерго», ПАТ «Черкасиобленерго»;

- скасувати пункт 1 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28.12.2018 №2068 «Про затвердження ставок плати за стандартне приєднання на 2019 рік» в частині затвердження ставки плати за стандартне приєднання на 2019 рік для операторів систем розподілу (без податку на додану вартість) (додатки 1-5) ПАТ «Запоріжжяобленерго», АТ «Миколаївобленерго», АТ «Хмельницькобленерго», ПАТ «Черкасиобленерго»;

- визнати протиправним та нечинним пункт 1 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28.12.2018 №2069 «Про затвердження ставок плати за нестандартне приєднання потужності та ставок плати за лінійну частину приєднання на 2019 рік» в частині затвердження ставки плати за нестандартне приєднання потужності та ставки плати за лінійну частину приєднання на 2019 рік для операторів систем розподілу (без податку на додану вартість) (додатки 13,14,27,28,43,44,45,46,71) ПАТ «Запоріжжяобленерго», АТ «Миколаївобленерго», АТ «Хмельницькобленерго», ПАТ «Черкасиобленерго»;

- скасувати пункт 1 Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28.12.2018 №2069 «Про затвердження ставок плати за нестандартне приєднання потужності та ставок плати за лінійну частину приєднання на 2019 рік» в частині затвердження ставки плати за нестандартне приєднання потужності та ставки плати за лінійну частину приєднання на 2019 рік для операторів систем розподілу (без податку на додану вартість) (додатки 13,14,27,28,43,44,45,46,71) ПАТ «Запоріжжяобленерго», АТ «Миколаївобленерго», АТ «Хмельницькобленерго», ПАТ «Черкасиобленерго».

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 28 грудня 2018 року НКРЕКП прийнято постанову №2068 «Про затвердження ставок плати за стандартне приєднання на 2019 рік» та постанову №2069 «Про затвердження ставок плати за нестандартне приєднання потужності та ставок плати за лінійну частину приєднання на 2019 рік».

За доводами позивача, вказані постанови є незаконними в частині, оскільки прийняті з грубим порушенням процедури прийняття нормативно-правових актів та такими, що порушують права та законні інтереси позивача, з огляду на наступне.

За твердженнями позивача, при прийнятті оскаржуваних постанов, відповідачем порушено статті 15, 16 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» та Закон України «Про ринок електричної енергії» в частині непогодження цих постанов з Антимонопольним комітетом України.

Крім того, позивач послався й на те, що оскаржувані постанови прийняті з порушенням строку, визначеного у Методиці (порядку формування) плати за приєднання до системи передачі та системи розподілу, затвердженої постановою НКРЕКП №1965 від 18 грудня 2018 року.

Обґрунтовуючи порушення своїх прав та законних інтересів, позивач посилається на те, що він має право на приєднання до системи передачі та системи розподілу, як замовник, в Запорізькій, Миколаївській, Хмельницькій, Черкаській областях, проте оскаржувані постанови порушують такі його права та позбавляють можливості їх реалізації у відповідності з діючим законодавством.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що оскаржувані позивачем постанов прийняті у порядок, спосіб та в межах компетенції відповідача, а позивач не є суб`єктом господарювання, який має ліцензію з розподілу електричної енергії, тому, за доводами представника відповідача, не є суб`єктом, на якого поширюється дія постанов НКРЕКП від 28 грудня 2018 року №2068 та №2069.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався й на те, що оскаржувані постанови не є нормативно-правовими актами, оскільки не містять нових норм права, не встановлюють норм права для невизначеного кола осіб та є актами ненормативного характеру (індивідуальними актами).

З урахуванням викладеного, за доводами представника відповідача, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Представники третіх осіб 1, 2, 3 у своїх письмових поясненнях заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, мотивуючи свої заперечення тим, що оскаржувані позивачем постанови не порушують прав та інтересів позивача та прийняті відповідачем в порядок, спосіб, визначені законодавством та у межах компетенції останнього.

Представник третьої особи 4 у своїх письмових поясненнях послався на те, що оскаржувані постанови прийняті відповідачем в порядок, спосіб, визначені законодавством та у межах компетенції останнього.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 червня 2019 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору - публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго», акціонерне товариство «Миколаївобленерго», акціонерне товариство «Хмельницьобленерго», публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 липня 2019 року заява представника публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишена без задоволення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Так, частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

У відповідності до частини 2 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Більш того, щоб позивачу був наданий судовий захист, суд має встановити наявність порушеного права. При цьому обов`язок щодо доказування факту наявності порушеного права покладається саме на позивача.

Суд також звертає увагу, що право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного суду ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб було надано судовий захист суд повинен встановити, що позивач дійсно має право, свободу та інтерес, про захист яких він просить і це право, свобода чи інтерес порушені у сфері публічно-правових відносин.

При цьому, суд зазначає, що оскаржуване рішення, дія або бездіяльність суб`єкта владних повноважень повинні бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки позивача.

Стосовно конституційного права особи на захист від порушень з боку органів державної влади, то офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що "права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Також зазначено у цьому рішенні, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Стосовно порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Тобто, кожна особа (позивач) має право звернутися за захистом свого порушеного права, порушення якого допущено особою, до якої заявлено позов. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Однак, гіпотетичний інтерес не охоплюється судовим захистом. Наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства чи певного акту впливають на їх правове становище. Через світоглядні переконання особа може виражати свої думки до такого факту як прийняття певного акту, однак, цього явно недостатньо щоб вимагати в судовому порядку його скасування.

Так, 28 грудня 2018 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг прийнято постанову №2068 «Про затвердження ставок за нестандартне приєднання на 2019 рік», якою затверджено ставки плати за стандартне приєднання на 2019 рік для всіх операторів систем розподілу (без податку на додану вартість) та зобов`язано всіх операторів систем розподілу оприлюднити шляхом розміщення на власних офіційних веб-сайтах величини ставок плати за стандартне приєднання на 2019 рік.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 399 від 26 березня 2019 року до постанови НКРЕКП №2068 внесені зміни.

Крім того, 28 грудня 2018 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг прийнято постанову №2069 «затвердження ставок плати за нестандартне приєднання потужності та ставок плати за лінійну частину приєднання на 2019 рік», відповідно до якої затверджено ставки плати за нестандартне приєднання потужності та ставки плати за лінійну частину приєднання на 2019 рік для всіх операторів систем розподілу (без податку на додану вартість), зобов`язано всіх операторів систем розподілу оприлюднити шляхом розміщення на власних офіційних веб-сайтах: величини ставок плати за нестандартне приєднання потужності та ставок плати за лінійну частину приєднання на 2019 рік та інформацію про величину коефіцієнтів завантаження трансформаторних підстанцій основної мережі напругою 35-110(154) кВ оператора системи розподілу (для кожної територіальної одиниці оператора системи розподілу), розрахованих згідно з Методикою (порядком) формування плати за приєднання до системи передачі та системи розподілу, затвердженою постановою НКРЕКП від 18 грудня 2018 року № 1965, та використаних при розрахунку ставок плати за нестандартне приєднання потужності на 2019 рік.

Постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 25 від 18 січня 2019 року та № 400 від 26 березня 2019 року до постанови НКРЕКП №2069 внесені зміни.

Наведене свідчить, що положення оскаржуваних постанов НКРЕКП підлягає застосуванню щодо операторів системи розподілу, тобто суб`єктів господарювання, які мають ліцензію на розподіл електричної енергії.

Згідно з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань приватне підприємство «ДБР-2» зареєстровано як юридична особа з 26 серпня 2003 року, видами економічної діяльності підприємства зазначені: код КВЕД 70.12.1 купівля та продаж власної нерухомості виробничо-технічного призначення; код КВЕД 70.12.2 купівля та продаж власної нерухомості невиробничого призначення; код КВЕД 70.12.3 купівля та продаж земельних ділянок; код КВЕД 70.20.1 здавання під найм власної та державної нерухомості виробничо-технічного та культурного призначення (основний); код КВЕД 70.20.2 здавання під найм власної та державної нерухомості невиробничого призначення; код КВЕД 70.20.3 здавання під найм земельних ділянок (Т.1, арк. 54-56).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що він є замовником, а тому має право на приєднання до системи передачі та системи розподілу в Запорізькій, Миколаївський, Хмельницькій та Черкаській областях.

При цьому, суд зауважує, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивачем здійснюється його господарська діяльність в Запорізькій, Миколаївський, Хмельницькій та Черкаській областях та він звертався до третіх осіб з заявами про приєднання електроустановок позивача до електричних мереж системи передачі та системи розподілу вказаних підприємств, збільшення величини існуючої абонованої приєднаної потужності електроустановок замовника, підвищення рівня надійності електрозабезпечення електроустановок позивача, зміни ступеня напруги в точці приєднання, зміни схеми живлення електроустановок позивача (з однофазної на трифазну) та/або зміни точки забезпечення потужності.

Також, позивач не надав суду належних та допустимих доказів й того, що він є суб`єктом господарювання, який отримав у встановленому законодавством порядку ліцензію на розподіл електричної енергії, оскільки положення оскаржуваних ним постанов розповсюджуються саме на таких суб`єктів господарювання.

Більш того, з огляду на підстави даного позову, суд зазначає, що відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

В даному випадку, виходячи із змісту позовної заяви та підстав позову, доводи позивача по суті зводяться до того, що він вважає прийняті постанови такими, що прийнятті з порушенням вимог законодавства України.

Проте, як вже було зазначено судом, позивач не є учасником у відносинах, які регулюються оскаржуваними постановами, будь-яких належних та допустимих доказів того, що положення оскаржуваних постанов застосовуються саме до нього, або якимось чином можуть вплинути на його права та інтереси, позивачем також не надано.

З огляду на відсутність в даному випадку обов`язкової складової права для звернення до суду із позовом - наявність порушеного права саме цієї особи у спірних правовідносинах, оскільки таке право не може бути уявним, або заявленим на майбутнє, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, внаслідок обрання неналежного способу захисту.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог приватного підприємства «ДБР-2» відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова