Справа № 826/13271/16
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Губської Л.В., Епель О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на прийняте у порядку письмового провадження додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (далі - Відповідач, ДФС України) про:

- скасування наказу від 25.07.2016 року №2724-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митно-логістичної інфраструктури Департаменту розвитку митної справи ДФС України з 26.07.2016 року;

- стягнення з ДФС України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.07.2016 року по день винесення судом рішення про поновлення на роботі включно;

- стягнення з ДФС України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку тривалістю чотири робочих дні з 26.07.2016 року по 29.07.2016 року включно.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2017 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.03.2018 року та постановою Верховного Суду від 23.10.2019 року, позов задоволено повністю.

У зв`язку з тим, що у мотивувальній частині постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2017 року розглянуто питання про стягнення судових витрат на правову допомогу, проте у резолютивній частині постанови не вирішено питання про стягнення судових витрат на правову допомогу, ОСОБА_1 у квітні 2018 року звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва із заявою про прийняття додаткової постанови, в якій просила прийняти у справі додаткове судове рішення про стягнення з ДФС України за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 9 439,33 грн.

Додатковим рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.04.2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи містять документальне підтвердження понесених Позивачем витрат на правову допомогу, вартість години якої не перевищує встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір, а тому подана заява підлягає задоволенню.

Не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у позові повністю. Свою позицію, з посиланням на приписи ст. ст. 132, 134, 139 КАС України у редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, обґрунтовував тим, що заявлені до відшкодування витрати є неспівмірними, а у договорі про надання правової допомоги не міститься посилання на дану справу.

Ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2018 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 05.07.208 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила залишити її без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовував тим, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення КАС України у редакції, яка була чинною до 15.12.2017 року, а наявними у матеріалах справи документами підтверджується розмір фактично понесених Позивачем витрат на правову допомогу.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018 року апеляційну скаргу ДФС України задоволено, а додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.04.2018 року - скасовано.

Постановою Верховного Суду від 06.11.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково - постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до Шостого апеляційного адміністративного суду.

При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанцій помилково дійшов висновку щодо необхідності приведення укладених до 15.12.2017 року договорів про надання професійної правничої допомоги відповідно до вимог КАС України (у редакції, чинній після 15.12.2017 року) та доведення відображення фахівцем у галузі права доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів України від 16.09.2013 року № 481 «Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та порядку її ведення».

Водночас, Верховний Суд підкреслив на правильності висновків Київського апеляційного адміністративного суду про те, що розмір витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.

З урахуванням наведених вище висновків суд касаційної інстанції вказав на те, що під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно дослідити питання чи наявні в матеріалах справи документи, на які посилається представник Позивача у заяві про стягнення судових витрат на правову допомогу та в акті від 01.11.2016 року № 1 про передачу-прийняття послуг з надання правової допомоги, а саме: пояснення щодо розміру належного до стягнення середнього заробітку від 10.10.2016 року, пояснення щодо розміру належного до стягнення середнього заробітку від 01.11.2016 року, клопотання про розподіл судових витрат з відповідними первинними документами від 01.11.2016 року та чи відповідають вказані докази встановленим правилам оформлення відповідних первинних документів.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019 року справу прийнято до провадження та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 11.12.2019 року.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а додаткового рішення суду першої інстанції - без змін. Крім того, зауважив, що у постанові Окружного адміністративного суду міста Києва, яка залишена без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, було встановлено наявність правових підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у повному обсязі, а додаткове судове рішення фактично є виправленням описки у зв`язку з невирішенням у резолютивній частині постанови суду питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибув.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а додаткове рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підтвердження загальної суми понесених Позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 9 439,33 грн. (пояснення від 16.11.2017 року) останнім надано: копії договору про правову допомогу з додатковими угодами (т. 3 а.с. 6-7, т. 2 а.с. 127), копію акту від 01.11.2016 року №1 (т. 2 а.с. 151), прибуткові касові ордери від 03.08.2016 року №5 (т. 2 а.с. 152) та від 01.11.2016 року №9 (т. 2 а.с. 153), копію акту від 02.02.2017 року №2 (т. 2 а.с. 154), прибутковий касовий ордер від 02.02.2017 року № 2 (т. 2 а.с. 155), копію акту від 25.07.2017 року №3 (т. 2 а.с. 156), прибутковий касовий ордер від 25.07.2017 року №17 (т. 2 а.с. 157), копію акту прийняття-передачі наданої правової допомоги від 15.11.2017 року № 4 (т. 2 а.с. 158) та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 34 (т. 2 а.с. 159).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що згідно акту від 02.02.2017 року №2 сторонами погоджено надання правової допомоги в обсязі 1 год 32 хв, що становить 889,33 грн. (квитанція від 02.02.2017 року №2).

Згідно п. 1.1 додаткової угоди від 10.01.2017 року розмір гонорару за надання правової допомоги розраховується за формулою: вартість 1 години = прожитковий мінімум працездатних осіб/100х40.

Зі змісту акту від 25.07.2017 року №3 вбачається, що сторонами погоджено надання правової допомоги в обсязі 2 годин на суму 1280 грн (квитанція від 25.07.2017 року №17).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 9, 16, 71, 87, 90 КАС України у редакції, чинній до 15.12.2017 року, ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», прийшов до висновку про обґрунтованість заявлених до стягнення витрат на правову допомогу, оскільки її понесення Позивачем у межах встановленого законом розміру підтверджується матеріалами справи.

Однак, з таким рішенням суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.

Згідно ч. 3 ст. 87 КАС України у редакції, яка була чинною до 15.12.2017 року, що узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 06.11.2019 року у даній справі, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов`язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

При цьому приписи ст. 90 КАС України закріплюють, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у редакції до 01.01.2017 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У редакції, яка набрала чинності з 01.01.2017 року, приписи статті 1 вказаного Закону визначали, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із наведеного випливає, що компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Документи, які не відповідають встановленим вимогам є недопустимими.

Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги від 02.08.2016 року №08/16 ТІВ. Згідно додаткової угоди від 02.08.2016 року №1 ціна правової допомоги складає 40% встановленої законом на день надання правової допомоги мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину роботи фахівця в галузі права. У подальшому, згідно додаткової угоди від 10.01.2017 року пункт 1.2 додаткової угоди №1 від 02.08.2016 року до договору про надання правової допомоги від 02.08.2016 року №08/16 ТІВ викладено у наступній редакції, за якою розмір гонорару за надання правової допомоги, визначеної у п. 1.1 цієї додаткової угоди до 31.12.2016 року розраховується за формулою: вартість 1 години роботи фахівця в галузі права = МЗП/100*40, а з 01.01.2017 року - ПМПО/100*40.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.05.2016 року складав 1 450,00 грн., а станом на 01.01.2017 року приписами Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1 600,00 грн.

Отже, визначення у додаткових угодах до договору від 02.08.2016 року №08/16 ТІВ граничного розміру витрат на правову допомогу за годину роботи фахівця у розмірі 580 грн. (1450 х 40%) та 640 грн. (1600 х 40%) відповідно відповідало вимогам чинного законодавства.

На виконання вимог постанови Верховного Суду від 06.11.2019 року щодо необхідності перевірки надання Позивачу ряду послуг з надання правової допомоги, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що пояснення щодо розміру належного до стягнення середнього заробітку від 10.10.2016 року, пояснення щодо розміру належного до стягнення середнього заробітку від 01.11.2016 року, клопотання про розподіл судових витрат з відповідними первинними документами від 01.11.2016 року подавалися до суду першої інстанції 28.10.2016 року та 03.11.2016 року відповідно, що підтверджується даними КП «ДСС». Крім того, факт подання клопотання про розподіл судових витрат у справі від 01.11.2016 року підтверджується наданою до відзиву на апеляційну скаргу копією такого клопотання з додатками (т. 3 а.с. 4-12). Відсутність інших документів у даній справі, за умови фіксування їх надходження в автоматизованій системі документообігу Окружного адміністративного суду міста Києва, не можуть спростовувати їх наявність та, відповідно, підготовку і подання до даної справи.

Крім іншого, на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду 09.12.2019 року від представника Позивача надійшли копії пояснень від 10.10.2016 року з доданими до них документами, які подавалися до Окружного адміністративного суду міста Києва 28.10.2016 року, а також копії пояснень щодо розміру належних до стягнення сум від 01.11.2016 року, які також отримані Окружним адміністративним судом міста Києва, що підтверджується відповідними відмітками.

За таких обставин, на переконання судової колегії, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що матеріалами справи підтверджено надання Позивачу правової допомоги, зазначеної у п. п. 1-4 акту передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги від 01.11.2016 року №1 на суму 5 510,00 грн., у п.п. 1-3 акту передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги від 02.02.2017 року №2 на суму 889,33 грн., п. 1 акту передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги від 25.07.2017 року №3 на суму 1 280,00 грн. та п. п. 2-3 акту передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги від 15.11.2017 року №4 на суму 480,00 грн., що разом складає 8 159,33 грн.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вказані акти відповідають вимогам, які висуває Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак вважаються належними доказами факту надання послуг з правової допомоги. Крім того, надані до матеріалів справи квитанції до прибуткових касових ордерів підтверджують оплату таких послуг у повному обсязі.

Разом з тим, щодо зазначених у п. п. 1, 4 акту передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги від 15.11.2017 року №4 послуг щодо виїзду до Окружного адміністративного суду міста Києва для участі в судовому засіданні 20.10.2017 року та 15.11.2017 року, загальною вартістю 1 280 грн. (640 х 2), судова колегія, з урахуванням висновків Верховного Суду у даній справі, вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно ст. 91 КАС України у редакції чинній на момент подання заяви, витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно додатку до постанови Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27.04.2006 року № 590 витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту та за наймання житла - стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, та її представникові, а також свідкам, спеціалістам, перекладачам та експертам не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Водночас, судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що розмір витрат визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.

Таким чином, оскільки Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів понесення його представником витрат, пов`язаних з прибуттям до суду, то відсутні підстави для задоволення вказаної вимоги, що було залишено поза увагою суду першої інстанції.

При цьому, оскільки зі змісту п. 1 акту передачі-прийняття послуг з надання правової допомоги від 15.11.2017 року №4 неможливо встановити складові заявленої до відшкодування суми 640,00 грн., яка включає в себе витрати щодо виїзду для участі у засідання та складання заяви про прискорення розгляду, судова колегія приходить до висновку про неможливість її відшкодування у повному обсязі.

Посилання представника Позивача, що право на відшкодування витрат у повному обсязі встановлено постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.11.2017 року, яка набрала законної сили, колегією суддів відхиляються, оскільки, по-перше, предметом апеляційного перегляду є додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.04.2018 року, по-друге, відповідно до ч. 5 ст. 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні додаткового рішення допустив порушення норм процесуального права, помилково вирішивши стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ДФС України витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, до яких було включено витрати, пов`язані з прибуттям представника до суду, які не підтверджені документально належними і допустимими доказами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неправильно застосовані норми процесуального права, що стало підставою для невірного вирішення питання про розподіл судових витрат. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а додаткове рішення суду - скасувати в частині.

Крім того, до суду апеляційної інстанції представником Позивача ОСОБА_2 09.12.2019 року було подано клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 250,00 грн.

Розглянувши подане клопотання та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що останнє підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За правилами ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Приписи ч. 3 ст. 134 КАС України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати у тому числі розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом у постанові від 01.10.2018 року у справі № 569/17904/17.

Судова колегія вважає за необхідне зауважити, що обов`язковою умовою для врахування судом таких доказів є їх подання до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що представником ОСОБА_2, який є адвокатом та у складі адвокатського бюро «Олег Зудінов та партнери» представляє інтереси ОСОБА_1 на підставі договору про надання професійної правничої (правової) допомоги від 10.07.2018 року №07/18 ТІВ та 26.02.2019 року №02/19 ТІВ. До заявленого клопотання представником Позивача було додано:

- рахунок від 28.10.2019 року №28-10, в якому зазначено, що адвокатом витрачено 4 години 45 хвилин на: складання, друк та направлення до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу ДФС України - 0,25 години; складання, друк та направлення до Верховного Суду касаційної скарги на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05.07.2018 року - 3 години; складання та направлення до Верховного Суду пояснень та клопотання про розподіл судових витрат - 0,5 години; виїзд для участі та участь у судовому засіданні Верховного Суду 06.11.2019 року - 1 година;

- квитанцію до прибуткового касового ордера від 28.10.2019 року №22/19 на суму 4 750,00 грн.;

- рахунок від 07.12.2019 року №07-12, в якому зазначено, що адвокатом витрачено 2,5 години на: ознайомлення 06.12.2019 року в Шостому апеляційному адміністративному суді з матеріалами справи - 0,5 години; складання та друк пояснень у зв`язку з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції - 1 година; виїзд для участі та участь у судовому засіданні Шостого апеляційного адміністративного суду 11.12.2019 року (аванс) - 1 година;

- квитанцію до прибуткового касового ордера від 07.12.2019 року №26/19 на суму 2 500,00 грн.

Надаючи оцінку наданим документам, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що зі з їх змісту вбачається, що Позивачу надавалася правнича допомога у передбаченому ним обсязі, понесені витрати є пропорційними предмету спору та обсягу проведеної роботи, а також підтверджують їх безпосередній зв`язок саме з даною справою. Викладене, у свою чергу, свідчить про наявність правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань ДФС України на користь ОСОБА_1 витрат, понесених на отримання професійної правничої допомоги, в сумі 7 000,00 грн.

Водночас, витрати, пов`язані зі складенням, друком та направленням до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу ДФС України у розмірі 250,00 грн. не підлягають стягненню судом апеляційної інстанції у межах апеляційного перегляду додаткового рішення суду першої інстанції, оскільки вирішення питання про їх розподіл повинно здійснюватися судом при перегляді у касаційному порядку рішення Окружного адміністративного суду міста Києва та постанови Київського апеляційного адміністративного суду, ухвалених по суті спору.

Керуючись ст. ст. 87, 90, 91 КАС України у редакції до 15.12.2017 року, ст. ст. 241, 242-244, 250, 252, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України у чинній редакції, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України - задовольнити частково.

Додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року - скасувати в частині стягнення на користь ОСОБА_1 судових витрат в сумі 1 280 гривень за рахунок бюджетних асигнувань Державної фіскальної служби України та прийняти в указаній частині нове, яким у стягненні судових витрат в сумі 1 280 гривень - відмовити.

В іншій частині додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 квітня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з Державної фіскальної служби України (04655, м. Київ, Львівська площа, 8, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 (сім тисяч) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Л.В. Губська

О.В. Епель

Повний текст постанови складено « 11» грудня 2019 року.