Справа № 1.380.2019.001985
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/9894/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

за участю секретаря судового засідання: Марцинковської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року, ухвалене суддею Мартинюком В.Я. у м.Львові о 11:04, повний текст якого складений 19 серпня 2019 року, у справі №1.380.2019.001985 за адміністративним позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

19 квітня 2019 року адвокат Максимов А.О. в інтересах громадянина Узбекистану ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №105-1919 від 28.03.2019, зобов`язати визнати громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що оскаржуване рішення прийняте без повної оцінки основних елементів заяви про захист у їх співвідношенні з інформацією про країну походження заявника; суперечить положенням статей 1 та 10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, не відповідає критеріям обґрунтованості, добросовісності і пропорційності рішень суб`єкта владниї повноважень. При прийнятті спірного рішення відповідачем не враховано вказаних заявником доводів щодо наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в країні походження та наявності загрози його життю, а у повідомленні про відмову у визнанні біженцем не викладено конкретної причини такої відмови та не роз`яснено порядок її оскарження.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано неправомірним та скасовано прийняте Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №105-1919 від 28.03.2019. Зобов`язано Державну міграційну службу України у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили повторно розглянути звернення громадянина Узбекистану ОСОБА_1 та вирішити питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в результаті всебічного аналізу матеріалів особової справи №2018LV0045 та інформації про країну походження було встановлено відсутність умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 24.07.2018 ОСОБА_1 звернувся до ДМС України у Львівській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною звернення ОСОБА_1 вказав ймовірність переслідування його владою Узбекистану за політичні та релігійні переконання. Заявник повідомив, що є членом ісламської політичної організації Хізбут-Тахрір аль Ісламі.

За результатами розгляду особової справи №2018LV0045 громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державною міграційною службою України було прийнято рішення про відмову громадянину у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №105-19 від 28.03.2019 (а.с.73).

Дане рішення було прийнято на підставі Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.02.2019, складеному Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області.

Відмова у наданні статусу біженця або особи, яка потребує захисту обґрунтована відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служи України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №105-1919 від 28.03.2019, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що при розгляді заяви позивача відповідачами не були дотримані вимоги Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, зокрема, щодо повноти вивчення фактів та документів, що мало наслідком прийняття рішення, що не відповідає критеріям обгрунтованості та пропорційності, передбаченим п.3 і п.8 ч.2 ст.2 КАС України.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08 липня 2011 року № 3671-VI (надалі Закон № 3671-VI), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

В розумінні пунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону №3671-VI, відповідно до частини п`ятої якої особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців (надалі УВКБ ООН) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п`ята статті 10 Закону №3671-VI).

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом встановлено, що основною причиною звернення за захистом в Україні позивач вказує обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв`язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі.

Як на доказ того, що в Узбекистані порушуються права мусульман та членів ХТІ позивач посилається на ряд публікацій у засобах масової інформації:

- ОСОБА_2 , Всесвітня доповідь 2017 року: Узбекистан, 18 січня 2018 року, доступ за адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/5ac3d7717.html;

- Міжнародна Амністія (Amnesty International), Звіт Amnesty International 2017/18: Права людини в сучасному світі, 1 січня 2018 року, доступ за адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/5adef3ae4.html;

- Державний департамент США, Звіт по ситуації з тероризмом 2016 - Узбекистан, 19 липня 2017 року, доступ за адресою: https://www.refworld.org./docid/5981e4071e.html: Відповідно до повідомлень в пресі, узбецькі правоохоронні органи протягом першої половин 2016 року затримали близько 550 людей за підозрою в причетності до екстремістської діяльності. В більшості судових процесів, висвітлених в пресі, підозрюваних звинувачували в розповсюдженні екстремістських матеріалів або причетності до заборонених організацій, зокрема Хізб ут-Тахрір та ІСІС. Усі висвітлені в пресі судові процеси завершилася обвинувальними вироками. Правоохоронні органи та судова система в Узбекистані піддаються політичному впливі та корупції. Підхід уряду до стримування тероризму, зокрема затримання підозрюваних без достатніх доказів та насильницька перевірка документів, не є ефективними для виявлення терористичної мережі та призводять до незадоволення урядом.

Так, підстави відмови ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказані у висновках ГУ ДМС України у Львівській області від 19.02.2019 (а.с.72).

Зі змісту висновку ГУ ДМС України у Львівській області слідує, що заявник вільно користувався наданими йому Конституцією Республіки Узбекистан правами, до вступу у зазначену організацію безперешкодно сповідував іслам і його право на свободу віросповідання державою жодним чином не порушувалося. Заявник свідомо розумів і неодноразово чув про переслідування членів заборонених Законом організацій, про проведення обшуків в їх помешканнях, проте вважаючи методи сповідування ісламу так, як трактує його партія Хізб ут-Тахрір, правильними, вирішив поглибитися у його вивчення вже перебуваючи на території України. Останнє свідчить, що заявник розумів та розуміє на даний час, наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував і порушує законодавство країни громадянської належності. Заявник не повідомляє про застосування щодо нього негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, разом з тим повідомляє, що таке відношення відбулося до його брата та батька, в зв`язку з приїздом заявника в Україну на навчання, а в подальшому складанням присяги на вірність партії Хізб ут-Тахрір, яке відбулося в Києві. Заявнику відомі факти негідного відношення до членів Хіхб ут-Тахрір та тримання їх під вартою. Слід зазначити, що запобіжні заходи у вигляді обмеження волі; обшуки у оселях членів Хізб ут-Тахрір; виклики на допит у якості свідків тощо проводяться компетентними органами Узбекистану та РФ у рамках кримінального провадження, як у членів забороненої організації. Не залишається поза увагою той факт, що більш тісний зв`язок з партією заявник розпочав вже перебуваючи в Україні, попередньо усвідомлюючи що вразі повернення до країни громадянської належності йому, ймовірно буде загрожувати відповідальність перед Законом за членство в забороненій організації.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що управлінням Служби безпеки України у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановлено жодних обставин, за наявності яких позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто членство позивача у політичній партії Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров`ю, гідності та свободі буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини.

Позивачем наведено переконливі факти щодо загальної ситуації з правами людини в Узбекистані, які підтверджують ймовірність зазнання ним переслідувань через своє активне членство у Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі у країні громадянської належності.

При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Приймаючи оскаржуване рішення, відповідачем не досліджено та належним чином не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачем, а також не врахувано поточної та актуальної інформації щодо ситуації в Узбекистані й не спростовано можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач ДМС України безпідставно погодився з висновками ГУ ДМС України у Львівській області про відсутність встановлених п. 1 та п.3 ч.1 ст.1 Закону України № 3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що мало наслідком прийняття оскаржуваного рішення №105-1919 від 28.03.2019 про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдивими чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові особисте суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

З огляду на положення статей 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги щодо щодо визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов`язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконними рішенням, дією або бездіяльністю. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними.

Водночас в розумінні ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №105-1919 від 28.03.2019 є обгрунтованою та підлягає задоволенню.

Колегія суддів також приходить до висновку, що в межах спірних правовідносин вірним способом відновлення порушеного права позивача є вчинення кореспондуючих цьому праву дій, а саме зобов`язання Державної міграційної служби України у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили повторно розглянути звернення громадянина Узбекистану ОСОБА_1 та вирішити питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року у справі №1.380.2019.001985 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Постанова складена в повному обсязі 12.12.2019.