Справа № 562/2164/19
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/12371/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Кушнір О.Г. у м. Здолбунові) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Рівненській області Департаменту патрульної поліції в особі поліцейського роти №4 батальйону капрала поліції Бурдової Марії Валеріївни про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову серії ДП18 №616083 від 06.07.2019.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17.10.2019 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити його позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що здійснюючи зупинку (стоянку) у місці, де дозволено зупинку (стоянку) лише транспортним засобам, якими керують водії з інвалідністю та водії, які перевозять осіб з інвалідністю, він очікував маму, яку привіз та яка має виражені ознаки інвалідності. Законом визначено, що якщо людина не має при собі відповідних документів та не має на автомобілі відповідного розпізнавального знака «Інвалід», але візуально у неї є виражені ознаки інвалідності, то вона має право на паркування на місцях для інвалідів. Візуально працівники поліції мали можливість помітити у ОСОБА_2 виражені ознаки інвалідності, а тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.122 КУпАП.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що оспорюваною постановою позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень.

Суть правопорушення за його змістом полягала в тому, що ОСОБА_1 06.07.2019 о 10 год 08 хв, керуючи автомобілем марки «Mersedes-Benz Vito 110», державний номерний знак НОМЕР_1 , у м. Рівне по вул. Курчатова, 9, при цьому не перебуваючи особою, визначеною Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а також не перевозячи таких осіб, здійснив зупинку (стоянку) у місці, що позначено відповідною дорожньою розміткою 1.30, де дозволено зупинку (стоянку) лише транспортним засобам, якими керують водії з інвалідністю та водії, які перевозять осіб з інвалідністю, чим порушив пункт 1.30 розділу 34 Правил дорожнього руху України (далі ПДР).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення правопорушення ОСОБА_1 зафіксовано в порядку та у спосіб, визначені законом, що підтверджується, зокрема, представленим відповідачем відеозаписом. При цьому, ні позивачем, ні його пасажиркою ОСОБА_2 не було надано як відповідачу, так і суду доказів, які б підтверджували наявність пільг на користування місцями, позначеними дорожньою розміткою 1.30 ПДР.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значенням для справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктом 8.1 ПДР визначено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Відповідно до п.34.1 ПДР, дорожня розмітка 1.30 позначає місця стоянки транспортних засобів, які перевозять інвалідів, на яких установлено розпізнавальний знак «Інвалід».

На механічних транспортних засобах, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять пасажирів з інвалідністю спереду та ззаду розміщується знак «Інвалід» - квадрат жовтого кольору із стороною 150 мм і чорним зображенням символу таблички 7.17 (п.30.3 «ґ» ПДР).

Відповідальність за порушення зупинки чи стоянки транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знаку «Водій з інвалідністю», передбачена ч.5 ст.122 КУпАП.

Розгляд справ даної категорії, згідно ст.222 цього Кодексу, віднесено до компетенції органів Національної поліції.

Згідно п.8 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань, у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом одинадцятим частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють ПДР, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Відповідно до ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно ч.1 ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами,

Як зазначає позивач, його мати ОСОБА_2 має виражені ознаки інвалідності, а тому суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про відмову у задоволенні позову. Крім того, вказує, що даний транспортний засіб належить батькові, який є інвалідом третьої групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0697599 від 25.01.2017.

При цьому, позивачем не заперечується факт здійснення стоянки на місці, позначеному дорожньою розміткою 1.30, де дозволено зупинку чи стоянку транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю.

У частині першій статті 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» міститься визначення, згідно якого інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності.

Частиною третьою статті 4 цього Закону передбачено, що пільги особам з інвалідністю надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності (для повнолітніх осіб), категорію «дитина з інвалідністю» (для дітей), а також у відповідних випадках вказано їх основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату).

Відповідно до частини четвертої цієї статті, особам з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу відповідно до законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», пільги надаються на підставі довідки, що безоплатно видається структурними підрозділами соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчими органами міських рад за місцем проживання, в якій зазначаються прізвище, ім`я, по батькові, група та причина інвалідності, а також у відповідних випадках - основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату). Порядок видачі такої довідки та її форма затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Згідно ч.6 ст.30 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (із змінами), водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю, у тому числі на транспортних засобах, що належать підприємствам, установам, організаціям, які здійснюють діяльність у сфері соціального захисту населення, та громадським організаціям осіб з інвалідністю, мають право на встановлення на транспортному засобі розпізнавального знака «Водій з інвалідністю» та під час перевезення осіб з інвалідністю користуються всіма перевагами, що надаються водіям з інвалідністю. Водії, які керують транспортними засобами, на яких встановлений розпізнавальний знак «Водій з інвалідністю», повинні мати при собі документи, що підтверджують інвалідність водія або одного з пасажирів.

Як правильно вказав суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, жодного з вищевказаних документів позивачем та його пасажиркою ОСОБА_2 ні поліції, ні суду не було надано, власник транспортного засобу марки «Mersedes-Benz Vito 110» з державним номерним знаком НОМЕР_1 на момент події не користувався своїм майном.

Крім того, враховуючи викладені обставини та аналізуючи наведені законодавчі норми, колегія суддів зазначає, що сам по собі факт перевезення особи з інвалідністю без встановленого на транспортному засобі відповідного розпізнавального знаку «Водій з інвалідністю», а також без наявності відповідних документів на підтвердження інвалідності особи, не надає права користуватися відповідними перевагами, зокрема займати відповідні паркувальні місця. З одного боку такі вимоги встановлені законодавцем для можливості ідентифікації транспортних засобів осіб, які мають право займати вищезазначені місця та користуватися перевагами, що надаються водіям з інвалідністю. З іншого боку, щоб зменшити факти зловживання даними перевагами з боку інших водіїв, які безпідставно займають вказані місця, вводять в оману громадян, поліцейських та позбавляють можливості користуватися цими паркувальними місцями особами, яким вони дійсно потрібні та саме для яких такі місця передбачені.

Покликання апелянта на те, що законом передбачено право особи паркування на місцях для інвалідів, у тому разі, якщо людина не має при собі відповідних документів та не має на своєю автомобілі відповідного розпізнавального знака, але візуально у неї є виражені ознаки інвалідності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі висловлювання містяться лише у коментарях до Законопроекту, проте вказане положення відсутнє у самому Законі.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність оспорюваної постанови.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2019 року по справі №562/2164/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції є остаточною та не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 12.12.2019.