Справа № 120/3537/19-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 грудня 2019 р. Справа № 120/3537/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дмитришеної Р.М., розглянувши письмово в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Управління соціального захисту населення (лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради (код ЄДРПОУ - 38782790, вул. Брацлавська, 85, м. Вінниця, 21001) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління соціального захисту населення (лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради (далі - відповідач) про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач посилається на те, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 . В серпні 2019 року, за необхідності лікування у санаторії, позивачем були понесені витрати на оплату проїзду залізничним транспортом з м. Вінниці до м. Свалява і назад у сумі 1077,60 грн, згідно з квитками від 01.08.2019 серії АИ №994495 та серії №994498.

17.09.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про компенсацію витрат на проїзд із м. Вінниця до м. Свалява і назад в загальній сумі 1077,60 грн.

Листом за №О-08-82808 від 30.09.2019 позивачу відмовлено у здійсненні компенсації, оскільки видатки на такі цілі в місцевому бюджеті не передбачені.

Позивач вважає, що відсутність бюджетного фінансування не може бути підставою для невиконання гарантій, взятих на себе державою по відношенню до визначеної категорії осіб, а тому, звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою від 05.11.2019 відкрито провадження у даній справі та вирішено розгляд здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) відповідно до положень ст. 263 КАС України. Даною ухвалою також встановлено відповідачу 15-денний строк для подачі до суду відзиву на позовну заяву.

На виконання вимог ухвали суду від 05.11.2019 та відповідно до положень ст. 162 КАС України, стороною відповідача подано до суду відзив щодо заявлених позовних вимог, з якого слідує, що відповідач заперечує щодо задоволення адміністративного позову з огляду на наступне.

17.09.2019 позивач звернувся до управління соціального захисту населення (Лівобережне) департаменту соціальної політики Вінницької міської ради із заявою. Відповідач звертає увагу суду, що вказана заява мала характер звернення за роз`ясненням та не містила будь-якої вимоги, щодо відшкодування вартості придбаних квитків. Крім того, позивачем не було долучено до заяви жодних додатків - копій проїзних документів. Листом від 30.09.2019 №О-08-82808 позивачеві надано роз`яснення щодо неможливості компенсації витрат на проїзд.

Крім того, відповідач вказує, на те, що відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 20 Закону №796, особам віднесеним до категорії 1, передбачений безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків. Департамент соціальної політики Вінницької міської ради при взятті на облік та проведення соціальних виплат громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, керується нормами Закону №796, постанови КМУ від 20.09.2005 №936 "Про затвердження Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідно до пункту 2 Постанови №936 розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня за програмами є структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних і Київської міської держадміністрацій, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім м. Києва) рад, Фонд соціального захисту інвалідів.

Втім, Постановою КМУ від 26.10.2016 р. № 759 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 20 вересня 2005 р. № 936 і від 14 травня 2015 р. № 285" у пункті 13 постанови КМУ від 20.09.2005 р. № 936" було виключено абзац перший, який, в редакції, що діяла до змін, передбачав, відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку (без врахування пересадок) здійснюється за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом та за місцем реєстрації громадян на підставі проїзних квитків, пред`явлених управлінню (відділу) праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, виконкому міських, районних у містах рад.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам, зокрема, на компенсацію за пільговий проїзд окремих категорій громадян не передбачено. Підпунктом "ґ" пункту 3 частини 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України передбачено, що до видатків місцевих бюджетів, які можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, зокрема, компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян. Тобто, це право, а не обов`язок вчинення таких видатків з місцевих бюджетів.

Відповідно до п.п "є" п. 9 ст. 87 БК України до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення. В п.п. "б" п. 4 ч. 1 ст. 89 БК України, визначено перелік обов`язкових видатків з міського бюджету, до них належать видатки на державні програми соціального захисту: допомога сім`ям з дітьми, малозабезпеченим сім`ям, інвалідам з дитинства, дітям - інвалідам, тимчасова державна допомога дітям, допомога по догляду за інвалідами І чи II групи внаслідок психічного розладу. Відповідно до частини 5 статті 176 Цивільного кодексу України, територіальна громада не відповідає за зобов`язаннями держави, Автономної Республіки Крим та інших територіальних громад.

Тобто, з вказаних норм вбачається, що компенсація виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян не відноситься до зобов`язань органів місцевого самоврядування та територіальної громади міста.

Крім того, в зв`язку з необхідністю вирішення більш нагальних проблем громади за рахунок коштів бюджету Вінницької міської об`єднаної територіальної громади, можливість передбачити в бюджеті компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян наразі відсутня.

В силу положень ст. 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи визначені частиною першою цієї статті у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи, що інших заяв по суті та документів не надходило, суд розглядає справу в письмовому провадженні за наявними в ній доказами.

Дослідивши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС у 1986 році (категорія 1), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3 від 18.10.2019.

Водночас позивач є інвалідом 2 групи внаслідок захворювання, яке пов`язане з роботами по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією довідки за №140449 від 23.04.1997.

В серпні 2019 року, за необхідності лікування у санаторії, позивачем були понесені витрати на оплату проїзду залізничним транспортом з м. Вінниці до м. Свалява і назад у сумі 1077,60 грн, згідно з квитками від 01.08.2019 серії АИ №994495 та серії НОМЕР_4 №994498.

17.09.2019 позивач звернувся до Управління соціального захисту населення (лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради із заявою, в якій просив надати письмову відповідь щодо причин невідшкодування проїзду.

Листом за №О-08-82808 від 30.09.2019 відповідачем повідомлено про те, що здійснити оплату квитків в санаторій та назад за рахунок бюджету Вінницької міської об`єднаної територіальної громади немає можливості.

Відтак, позивач не погоджуючись із діями відповідача, звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (надалі також - Закон) визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення.

За приписами п. 19 ч. 1 ст. 20 Закону особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

У свою чергу, абзацами 1, 2 п. 13 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 (у редакції до 26.10.2016) (далі - Постанова № 936), було передбачено, що відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку (без врахування пересадок) здійснюється за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом та за місцем реєстрації громадян на підставі проїзних квитків, пред`явлених управлінню (відділу) праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, виконкому міських, районних у містах рад. При цьому сума відшкодування вартості проїзду залізничним транспортом не повинна перевищувати вартості проїзду у плацкартному або купейному вагоні швидкого поїзду, а також у вагонах другого класу швидкісного поїзду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2016 № 759 "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 та від 14.05.2015 № 285" було внесено зміни до Постанови № 936, якими виключено абзаци 1 та 2 пункту 13, що встановлювали відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на підставі проїзних квитків, поданих управлінню соціального захисту населення.

При цьому суд враховує, що гарантоване право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи, на компенсацію безплатного проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад в повному обсязі визначено п. 19 ч. 1 ст. 20 Закону, а Закон України має вищу юридичну силу над постановою Кабінету Міністрів України, у зв`язку з чим громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і віднесені до першої категорії, гарантується відповідне право на відшкодування вартості проїзду.

Визначаючись щодо посилань відповідача на відсутність виділених з Державного бюджету України коштів, а також на не затвердження відповідних місцевих програм як на підстави невиконання покладеного на нього обов`язку щодо проведення компенсації вартості квитків за проїзд, то суд їх вважає необґрунтованими, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов`язків, що узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Кечко проти України", "Бурдов проти Росії").

Така ж правова позиція і Конституційного Суду України у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Неодноразово і Верховний Суд України у своїх рішеннях вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду України від 22.06.2010 у справі № 21-399во10, від 07.12.2012 у справі № 21-977во10, від 03.12.2010 у справі № 21- 44а10).

Згідно із матеріалами справи, позивач має статус особи, постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), та відповідно до проїзних документів здійснив проїзд 25.08.2019 з м. Вінниця до м. Свалява та 11.09.2019 з м. Свалява до м. Вінниця, вартість якого у сумі складає 1077 грн 60 коп.

Отже, враховуючи, що чинним законодавством України гарантовано право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи, на компенсацію в повному обсязі за рахунок державного бюджету вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку один раз на рік, суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити шляхом визнання відмови відповідача щодо компенсації позивачу вартості проїзду протиправною та зобов`язання відповідача виплатити компенсацію позивачу за квитки на проїзд у 2019 році відповідно до Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в сумі 1077 грн 60 коп.

В силу підпункту "ґ" пункту 3 частини 1 ст. 91 Бюджетного кодексу України, до видатків місцевих бюджетів, які можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, зокрема, компенсаційні виплати за пільговий проїзд окремих категорій громадян. Тобто, з аналізу цієї норми вбачається, що видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення можуть здійснюватися з усіх місцевих бюджетів.

Відтак, суд вважає помилковим твердження відповідача про його право, а не обов`язок останнього здійснювати компенсаційні виплати даній категорії громадян за пільговий проїзд, оскільки така гарантія закріплена п. 19 ч. 1 ст. 20 Закону.

З приводу тверджень відповідача, що позивач не подавав квитки для компенсації до Управління, то суд вважає їх безпідставними з огляду на те, що позивач у своєму листі звертався щодо питань оплати проїзду, що підтверджується самим зверненням ОСОБА_1 та відповіддю на нього від 30.09.2019 (а.с. 13).

Суд також відхиляє позицію відповідача щодо відсутності обов`язку органів місцевого самоврядування та територіальної громади міста на компенсацію виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян з огляду на те, що відповідно до статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження та делеговані повноваження. В силу пп.6 пункту "б" частини першої статті 34 Закону, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема, вирішення відповідно до законодавства питань про надання компенсацій і пільг громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно із ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Враховуючи вище процитовані норми Закону, суд відхиляє мотиви відповідача, що територіальна громада не відповідає за зобов`язаннями держави в силу того, що виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (абз. 2 ст. 11 Закону).

Згідно із ст. 5 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, на підставі зібраних та досліджених доказів, аналізу чинного законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності своїх дій, у той час як позивач навів достатньо обставин на підтвердження позовних вимог, а відтак позовна заява підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат у справі, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору. Враховуючи, що позивачем при подачі позову до суду судовий збір не сплачувався, керуючись положеннями статті 139 КАС України, судові витрати не підлягають стягненню на його користь.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення (лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради щодо відмови у відшкодуванні ОСОБА_1 вартості проїзду міжміським залізничним транспортом згідно із квитками від 01.08.2019 серії АИ за №994495 та серії АИ за №994498 в сумі 1077,60 грн.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення (лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради виплатити ОСОБА_1 компенсацію вартості проїзду міжміським залізничним транспортом згідно із квитками від 01.08.2019 серії АИ за №994495 та серії АИ за №994498 в сумі 1077,60 грн. (одна тисяча сімдесят сім гривень 60 копійок).

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Реквізити: ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ); Управління соціального захисту населення (лівобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради (код ЄДРПОУ - 38782790, вул. Брацлавська, 85, м. Вінниця, 21001).

Повний текст рішення складено: 12.12.2019

Суддя Дмитришена Руслана Миколаївна