Справа № 813/6739/14
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

09 грудня 2019 року
Київ
справа №813/6739/14
адміністративне провадження №К/9901/3824/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження
касаційну скаргу ОСОБА_1
на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2016 року (головуючий суддя Ніколін В.В., судді Гінда О.М., Качмар В.Я.)
у справі № 813/6739/14
за позовом ОСОБА_1
до Львівського державного університету внутрішніх справ
про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії.

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівського державного університету внутрішніх справ, в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування і невиплати позивачу за період з лютого 2009 року до січня 2011 року надбавки за виконання особливо важливих завдань та премії;

- зобов`язати Львівський державний університет внутрішніх справ здійснити ОСОБА_1 донарахування грошового забезпечення за період з 1 лютого 2009 року до 31 січня 2011 року, встановивши надбавку в розмірі 40% посадового окладу за виконання особливо важливих завдань, а також премії відповідно до особистого вкладу в загальний результат роботи у розмірі 27% від усіх видів нарахувань і виплатити суми донарахувань у розмірі 16 186,06 грн і 18 591,50 грн відповідно, загалом в сумі 34 777,56 грн;

- зобов`язати відповідача видати позивачу довідку про додаткові види грошового забезпечення за період з 1 лютого 2009 року до 31 січня 2011 року з урахуванням щомісячної надбавки в розмірі 40% посадового окладу за виконання особливо важливих завдань, а також щомісячної премії відповідно до особистого вкладу в загальний результат роботи у розмірі 27% від усіх видів нарахувань;

- зобов`язати Львівський державний університет внутрішніх справ відповідно до пункту 4.3 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 31 грудня 2007 року №499, передати грошовий атестат і довідку про додаткові види грошового забезпечення позивача за період з 1 лютого 2009 року до 31 січня 2011 року до уповноваженого структурного підрозділу органу внутрішніх справ Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області з підготовки і подання до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документів, необхідних для перерахунку пенсії.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що під час проходження служби у Львівському державному університеті внутрішніх справ з лютого 2009 року до січня 2011 року її грошове забезпечення нараховувалось з порушенням Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499. Вказує, що це призвело до зменшення заробітної плати позивача, а відповідно, і пенсійного забезпечення, тому вважає неправомірними дії відповідача щодо безпідставного позбавлення і зменшення розмірів належних їй надбавки за виконання особливо важливих завдань та премії протягом вказаного періоду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

У жовтні 2014 року відповідач звертався до суду з клопотанням про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском ОСОБА_1 встановленого процесуальним законом строку звернення до суду.

Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 3 листопада 2014 року це клопотання задовольнив і залишив позов без розгляду.

Однак, Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 26 січня 2015 року скасував вказану ухвалу суду першої інстанції і направив справу до цього ж суду для продовження розгляду.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2015 року позов задоволено повністю.
Це судове рішення ґрунтується на тому, що відповідач не видавав наказів про причини позбавлення/зменшення розмірів надбавок за виконання особливо важливих завдань та премій позивача у період з 1 лютого 2009 року до 31 січня 2011 року, а тому діяв всупереч вимог відомчих нормативно-правових актів, якими регулюється порядок позбавлення/зменшення розмірів вказаних додаткових видів грошового забезпечення. Також суд першої інстанції зазначив, що доводи відповідача про відсутність бюджетних асигнувань на виплату вказаних видів грошового забезпечення спростовуються наказами по особовому складу, згідно яких протягом 2009-2010 років надбавки та премії відповідачем призначались.

Постановою від 22 березня 2016 року Львівський апеляційний адміністративний суд скасував постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2015 року і прийняв нову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив. Ця постанова мотивована тим, що:

- дані, які містяться в грошовому атестаті, повністю відповідають довідці про додаткові види грошового забезпечення, оскільки грошовий атестат видається на момент звільнення, тобто надбавка за виконання особливо важливих завдань 40% та премія 27% - це виплати, які були здійснені в останній місяць перед звільненням, (служать для розрахунку вихідної допомоги при звільнені), що повністю відповідає довідці про додаткові види грошового забезпечення. Сама ж довідка про додаткові види грошового забезпечення містить інформацію про виплату додаткових видів грошового забезпечення за останні 24 календарні місяці перед звільненням, з чого розраховується пенсія. Проте, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції помилково провів аналогію між грошовим атестатом та довідкою про додаткові види грошового забезпечення і визначив, що надбавка за виконання особливо важких завдань 40% та премія 27% (якщо вони зазначені в грошовому атестаті) повинні виплачуватись протягом останніх 24 календарних місяців перед звільненням;

- суд першої інстанції помилково посилався на Кодекс законів про працю України і Закон України «Про оплату праці», проводячи аналогію між заробітною платою та грошовим забезпеченням, оскільки не врахував того факту, що справи пов`язані з прийняттям, проходженням та звільненням з публічної служби розглядаються відповідно до спеціального законодавства і положення Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці» на ці правовідносини не поширюються;

- суд першої інстанції повністю проігнорував і не надав оцінку пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294, якою надано право керівникам державних органів в межах асигнувань на їх утримання встановлювати надбавку за виконання особливо важливих завдань. Водночас, законодавець в жодному нормативно-правовому акті України не покладав на керівників органів внутрішніх справ обов`язку щодо встановлення і виплати згаданої доплати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України. Отже, коливання розміру надбавки, за висновком суду апеляційної інстанції, не є порушенням, оскільки означає реалізацією керівником свого права на її встановлення, позбавлення чи зменшення.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та відзивів (заперечень)

У касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2016 року і залишити «без змін» постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2015 року. Посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, зокрема постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499.

Скаржник акцентує увагу на тому, що відповідач не надав наказів про скасування чи зменшення розмірів надбавки за виконання особливо важливих завдань і премій позивача у період з лютого 2009 року до січня 2011 року із зазначенням у них відповідних підстав, а тому неправомірно позбавив ОСОБА_1 вказаних додаткових видів грошового забезпечення. Також вказує на те, що положення статей 97, 98 Кодексу законів про працю України та частини другої статті 13 Закону України «Про оплату праці» поширюються і на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Крім того, у касаційній скарзі позивач вказує, що, ухваливши оскаржувану постанову, суд апеляційної інстанції порушив статтю 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки позбавлення ОСОБА_1 частини грошового забезпечення без підстав, прямо передбачених законом, становить втручання у її право вільно володіти своїм майном.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач вказує на те, що встановлення розміру надбавки за виконання особливо важливих завдань та премії є правом, а не обов`язком керівника, розмір премії залежить від особистого вкладу працівника в загальний результат служби та виплачується у межах фонду преміювання. Оскільки розмір вказаних надбавки і премії регулювався наказами керівника відповідача, то у разі незгоди з цими наказами позивач могла оскаржити їх з урахуванням встановленого законом строку звернення до суду. Також відповідач зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про неможливість проведення аналогії між грошовим атестатом і довідкою про додаткові види грошового забезпечення, а також про відсутність підстав для виплати надбавки в розмірі 40% і премії 27% протягом останніх 24 місяців перед звільнення лише на підставі того, що такий розмір цих виплат зазначений у грошовому атестаті.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судами встановлено, що наказом Львівського державного університету внутрішніх справ від 17 квітня 2006 року №96 о/с "По особовому складу про проголошення штату Львівського державного університету внутрішніх справ" призначено на посади і встановлено посадові оклади для виплати заробітної плати, в тому числі підполковнику міліції ОСОБА_1 - начальникові ад`юнктури у розмірі 205 грн.

Наказом відповідача від 16 січня 2008 року №14 о/с "По особовому складу" позивачу встановлено посадовий оклад для виплати заробітної плати у розмірі 1550 грн.

Наказом Львівського державного університету внутрішніх справ від 15 січня 2009 року №11о/с "По особовому складу" позивачу встановлено щомісячну надбавку у розмірі 5% (за особливі умови служби і за виконання особливо важливих завдань).

Наказом відповідача від 12 березня 2009 року №99 о/с "По особовому складу" підполковнику міліції ОСОБА_1 - начальникові ад`юнктури встановлено премію за лютий 2009 року у розмірі 30%.

Наказом від 18 січня 2011 року №33 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ у відставку за пунктом 65 "а" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за віком).

У грошовому атестаті №9, виданому Львівським державним університетом внутрішніх справ, зазначено, що грошове забезпечення ОСОБА_1 включає надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 40% (876,20 грн.) і премію у розмірі 27% (995,41 грн).

Водночас, згідно довідки про додаткові види грошового забезпечення позивача надбавка за виконання особливо важливих завдань у лютому 2009 року - січні 2011 року не мала сталого розміру і коливалась від 0 до 50% (останні три місяці - 40%), а премія - від 0 до 30% (останні три місяці - 27%).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо безпідставного зменшення розмірів вказаних додаткових видів грошового забезпечення, ОСОБА_1 звернулася до суду.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

Статтею 19 Закону України «Про міліцію» передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №1294 від 7 листопада 2007 року «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі «Постанова №1294») передбачено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно пункту 2 Постанови №1294 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується, зокрема, Міністерством внутрішніх справ.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (далі «Інструкція №499»).

Підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, наказ ректора вищого навчального закладу про зарахування на навчання або наказ про зарахування в розпорядження відповідного органу та встановлення конкретного розміру окладів, надбавок, доплат тощо (пункт 1.5 Інструкції).

Пунктом 1.6. Інструкції №499 передбачено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи Міністерства внутрішніх справ на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до пункту 5 Постанови №1294 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право установлювати:

- надбавку за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу - у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим (спеціальним) званням та надбавки за вислугу років. Порядок та умови виплати такої надбавки визначаються залежно від якості, складності, обсягу та важливості виконуваних завдань. У разі несвоєчасного або низькоякісного виконання завдань надбавка скасовується або розмір її зменшується (абзац третій підпункту 1 пункту 5).

- здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів, та економії фонду грошового забезпечення (підпункт 2 пункту 5).

Щодо виплати надбавки, то такі ж умови за виконання особливо важливих завдань встановлено пунктом 2.5. Інструкції №499.

Згідно з пунктами 2.15.1. 2.15.5 пункту 2.15. Інструкції №499 преміювання осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснюється відповідно до їх особистого вкладу в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів, та економії фонду грошового забезпечення.

Преміювання осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснюється відповідно до положення про преміювання, розробленого з метою визначення порядку матеріального заохочення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, з урахуванням специфіки та особливостей виконання покладених на них службових обов`язків, своєчасності і точності виконання рішень державних органів та розпоряджень і вказівок керівників підрозділів.

Зменшення розміру премії, позбавлення її проводяться відповідно до положення про преміювання.

Виплата премії за минулий місяць проводиться в поточному місяці разом з виплатою грошового забезпечення.

Виплата премій особам рядового і начальницького складу, зменшення її розміру або позбавлення в повному розмірі здійснюються за наказами керівників органів і підрозділів, закладів та установ Міністерства внутрішніх справ України. Накази про преміювання осіб рядового і начальницького складу видаються до 10-го числа кожного місяця на підставі мотивованих рапортів начальників структурних підрозділів, погоджених з фінансовим підрозділом у частині розміру фонду преміювання. У рапортах з клопотанням про позбавлення премії чи зменшення її розмірів зазначаються конкретні причини, які стали підставою для цього.

Підпунктом 3.1. Положення про преміювання осіб рядового і начальницького складу Львівського державного університету внутрішніх справ, яке затверджене наказом відповідача від 30 грудня 2009 року № 362 та введене в дію з 1 січня 2010 року (далі «Положення про преміювання ЛДУВС»), визначено показники преміювання (наприклад, виконавська та службова дисципліна, своєчасність та якість підготовки матеріалів, що стосуються діяльності навчального закладу).

Пунктами 3.4., 3.6. Положення про преміювання ЛДУВС також визначено, що керівники структурних підрозділів подають відділу роботи з персоналом списки щодо зменшення (позбавлення в повному обсязі) розміру премії окремим особам рядового і начальницького складу навчального закладу, які не забезпечили вчасного виконання показників, передбачених пунктом 3.1. Зазначені списки затверджуються ректором університету. Зменшення розміру чи позбавлення премії в повному обсязі, в кожному окремому випадку оголошується наказом та повідомляється вказаним працівникам під розписку.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Відповідно до частини першої, четвертої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на час здійснення касаційного перегляду (далі «КАС України») суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Надаючи оцінку доводам скаржника щодо незаконності постанови суду апеляційної інстанції від 22 березня 2016 року, необхідно зазначити таке.

В оскаржуваній постанові суд вірно вказав, що в силу пункту 5 Постанови №1294 встановлення керівниками державних органів у межах виділених асигнувань надбавки за виконання особливо важливих завдань та премій є правом, а не обов`язком керівника. Однак, зробивши цей висновок суд апеляційної інстанції не врахував інших положень цього ж пункту Постанови №1294, а також вимог підпунктів 2.15.1. 2.15.5 пункту 2.15 Інструкції №499 і пунктів 3.4, 3.6 Положення про преміювання ЛДУВС, що введене в дію з 1 січня 2010 року.

Так, підпунктами 2.15.1 2.15.5 пункту 2.15 Інструкції №499 та пунктами 3.4, 3.6 Положення про преміювання ЛДУВС визначено порядок дій керівника у разі прийняття рішення про зменшення премії працівнику. Цей порядок передбачає формування списків працівників, які позбавляються премії або яким вона зменшується, затвердження цих списків ректором університету, видання ним відповідних наказів із зазначенням конкретних причин, які слугували підставами для позбавлення/зменшення премії працівника. Враховуючи те, що Положення про преміювання ЛДУВС введено в дію лише з 1 січня 2010 року, то до цього часу порядок зменшення чи позбавлення премій визначався Інструкцією №499, яка також передбачає обов`язок керівника видавати наказ про зменшення/позбавлення працівника премії на підставі мотивованих рапортів начальників структурних підрозділів, погоджених з фінансовим підрозділом у частині розміру фонду преміювання.

Тобто, право ректора університету зменшувати і позбавляти працівників премій обмежується відповідним порядком його реалізації, якого відповідач, за встановлених у цій справі обставин, не дотримався. Суд апеляційної інстанції будь-якої оцінки щодо дотримання цього порядку в оскаржуваній постанові не надав.

Щодо порядку скасування або зменшення надбавки за виконання особливо важливих завдань, то суд апеляційної інстанції посилався на те, що жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку відповідача щодо встановлення і виплати цієї надбавки. Однак, з цим висновком не можна повністю погодитися.

Так, пункт 5 Постанови №1294 передбачає право керівника державного органу в межах асигнувань встановлювати вказану надбавку. Водночас, у разі несвоєчасного або низькоякісного виконання завдань надбавка скасовується або розмір її зменшується. Пунктом 2.5 Інструкції №499 визначено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ установлюється надбавка за виконання особливо важливих завдань під час проходження служби в розмірі до 50 відсотків. Цим пунктом Інструкції №499 встановлено аналогічні умови щодо зменшення або скасування надбавки, що й пунктом 5 Постанови №1294.

Враховуючи те, що вказані нормативно-правові акти встановлюють умови, які повинні бути дотримані керівником для скасування чи зменшення розміру надбавки працівника, то відповідач повинен був їх дотримуватися. Зі змісту Інструкції №499 випливає, що формою юридичного акту, в якому фіксуються обставини несвоєчасного або низькоякісного виконання завдань можуть бути відповідні накази. Однак, за встановлених судами обставин, відповідач не приймав жодних юридичних актів, в яких закріплені підстави зниження та скасування надбавки позивачу у період з лютого 2009 року до січня 2011 року, що свідчить про недотримання встановленого чинним на той час законодавством порядку зниження і скасування відповідної надбавки.

Отже, своє право на встановлення позивачу надбавки за виконання особливо важливих завдань і премії ректор університету реалізував. Так, згідно довідки про додаткові види грошового забезпечення у 2009-2011 роках надбавка та премії виплачувались позивачу у різних розмірах, які коливалися від 50% до 1% - надбавка, від 30% до 1% - премія. Як вірно зазначив суд першої інстанції, це спростовує доводи відповідача про відсутність бюджетних асигнувань на здійснення вказаних виплат.

З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що відповідач не дотримався встановленого законом порядку зменшення, позбавлення і скасування позивачу зазначених виплат, а тому доводи скаржника в цій частині Верховний Суд приймає. Також необхідно погодитися з тим, що позбавлення ОСОБА_1 у такому разі частини грошового забезпечення без підстав, прямо передбачених законом, становить втручання у її право вільно володіти своїм майном.

Отже, викладене свідчить про те, що суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Стосовно доводів відповідача про неможливість проведення аналогії між довідкою про додаткові види грошового забезпечення і грошовим атестатом, необхідно зазначити таке.

Інструкція №499 не визначає переліку вимог до заповнення кожного з пунктів грошового атестату. Позивач вважає, що в ньому зазначено розмір її щомісячного грошового забезпечення. Однак, виходячи з тлумачення норм Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 вересня 2010 року №436, норми якої більш широко визначають зміст грошового атестата, можна зробити висновок, що у пункті 1 грошового атестату зазначається саме розмір фактично виплаченого грошового забезпечення військовослужбовцю за останній період служби (в межах місяця, за який провадиться виплата) з розбивкою за видами. Поряд із сумою фактично виплачених додаткових видів грошового забезпечення вказуються у відсотках розміри надбавок та доплат, які були фактично встановлені особі відповідно до чинного законодавства (наказів командира військової частина).

Одночасно, необхідно врахувати, що суд першої інстанції взяв за основу для зобов`язання відповідача здійснити відповідні виплати той відсотковий розмір надбавки та премії, що зазначений в грошовому атестаті і відповідає даним довідки за останні три місяці роботи позивача.

Статтею 162 КАС України в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень, визначено повноваження суду при вирішення справи. Частина друга цієї статті передбачала, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тобто, суд вправі обрати той спосіб захисту, який передбачений статтею 162 КАС України або інший спосіб, який гарантує дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина.

Незважаючи на те, що суд першої інстанції помилково провів певного роду аналогію між грошовим атестатом і довідкою про додаткові види грошові забезпечення, це не призвело до ухвалення незаконного рішення. Так, необхідно звернути увагу на те, що оскільки розміри надбавки та премії у період з лютого 2011 року до січня 2011 року коливалися, а їх зменшення (скасування, позбавлення) відбувалося без дотримання відповідного порядку, то суд касаційної інстанції вважає правильним обраний судом першої інстанції спосіб захисту прав позивача щодо обрання за основу для здійснення донарахування відповідних виплат останніх даних, зазначених у грошовому атестаті та довідці про додаткові види грошового забезпечення.

Відтак, Верховний Суд вважає обраний судом першої інстанції спосіб захисту пропорційним меті захисту прав позивача.

Крім того, суд касаційної інстанції відхиляє доводи відповідача про те, що позивач повинна була оскаржити накази про встановлення їй надбавки і премії з урахуванням передбаченого законом строку звернення до суду. Так, за загальним положенням трудового законодавства, яке закріплене у статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (у справі, що розглядається грошового забезпечення) без обмеження будь-яким строком.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №806/1803/14.

Одночасно, необхідно зауважити, що Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (наприклад, у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №823/64/16). До того ж, суд першої інстанцій у цій справі застосовував норми спеціального законодавства в частині порядку дій відповідача щодо зменшення/позбавлення/скасування надбавки і премії, а норми трудового законодавства в частині поняття і складових заробітної плати та загальної процедури вирішення питань оплати праці, суперечності між якими немає.

Окрім іншого, Верховний Суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що невиплата грошового забезпечення у повному розмірі вплинула на розмір пенсії позивача, а тому належить задовольнити вимогу позивача про зобов`язання відповідача видати їй довідку про додаткові види грошового забезпечення за період з 1 лютого 2009 року до 31 січня 2011 року включно з урахуванням щомісячної надбавки в розмірі 40% посадового окладу за виконання особливо важливих завдань, а також щомісячної премії відповідно до особистого вкладу в загальний результат роботи у розмірі 27%.

З огляду на викладене, суд касаційної інстанції також погоджується з висновком, який зробив суд першої інстанції стосовно задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо зобов`язання відповідача передати грошовий атестат і довідку про додаткові види грошового забезпечення позивача за період з 1 лютого 2009 року до 31 січня 2011 року до уповноваженого структурного підрозділу органу внутрішніх справ Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області з підготовки і подання до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області документів, необхідних для перерахунку пенсії. Так, ці вимоги позивача відповідають порядку дій суб`єктів владних повноважень, визначеному пунктом 4.3 Інструкції №499, у разі звільнення особи з військової служби з призначенням пенсії.

Згідно з пунктом 4 частин першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Статтею 352 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Отже, в ході касаційного розгляду Верховний Суд встановив, що суд апеляційної інстанції у цій справі скасував постанову суду першої інстанції, яка відповідає закону, а тому постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2015 року необхідно залишити в силі.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 березня 2016 року скасувати повністю, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2015 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………………

……………………………………

……………………………………

Н.М. Мартинюк
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко,
Судді Верховного Суду