Справа № 140/2753/19
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/12160/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 140/2753/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Валюх В.М.,

час ухвалення рішення 09.10.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення 09.10.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.06.2019 позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства при досягненні 50 років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Рішенням ГУ ПФУ у Волинській області від 05.06.2019 № 32/1 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного висновку лікарсько-консультаційної комісії (далі - ЛКК) про визнання її сина дитиною - інвалідом до досягнення шестирічного віку, а тому відсутні підстави на призначення пенсії згідно із пунктом 3 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV.

Позивач не погоджуючись із оскаржуваним рішенням з тих підстав, що чинне законодавство не передбачає такої обов`язкової умови для виникнення права на дострокову пенсію у матері як встановлення дитині інвалідності до досягнення нею шестирічного віку, і такої ж правової думки дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 330/2181/16-а.

Позивач просила визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Волинській області від 05.06.2019 № 32/1 про результати розгляду заяви від 05.06.2019 про призначення пенсії за віком відповідно до абз. 4-5 п. 3 розд. XV «Прикінцевих положень» Закону № 1058 (мати дитини - інваліда), та зобов`язати ГУ ПФУ у Волинській області призначити ОСОБА_1 достроково пенсію за віком як матері інваліда з дитинства при досягненні 50 років відповідно до Закону № 1058 з 05.06.2019, тобто з моменту звернення за призначенням пенсії.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 140/2753/19 у позовних вимогах відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції неправильно та неповно досліджено докази і встановлено обставини у справі та застосовано норми права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що висновок ЛКК №436 від 05.06.2019 року не є рішенням, а тому не може бути оскаржений у судовому порядку, посилається на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року, зазначаючи, що визначальною умовою для призначення дострокової пенсії за віком як матері інваліда з дитинства є виховання дитини до шестирічного віку, щодо можливості подання заяв по суті справи суд процесуального рішення не виніс, строку на їх подання не встановив, також суд, всупереч вимогам процесуального законодавства відмовив у задоволенні клопотання про призначення судової експертизи.

Просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 140/2753/19 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки до заяви про призначення дострокової пенсії за віком від 05.06.2019 позивач додала висновок ЛКК № 436, у якому зазначено, що захворювання її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мало місце до шестирічного віку, але показів визнання дитини інвалідом дитинства до шестирічного віку не було, тому відповідач правомірно відмовив позивачу у призначенні пенсії, позаяк право на отримання зазначеної пенсії позивач мала б лише у разі наявності висновку ЛКК про те, що її дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Суд першої інстанції не взяв до уваги доводи представника позивача про незгоду із висновком ЛКК № 436, оскільки до предмету доказування у цій справі обставини щодо надання висновку ЛКК № 436 та його обґрунтованості не входять.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини по справі та надані сторонами докази.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 05.06.2019 позивач ОСОБА_1 звернулася до Луцького об`єднаного управління ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком мати інваліда з дитинства (а. с. 68), додавши до заяви ряд документів, зокрема свідоцтво про народження її сина ОСОБА_2 (а. с. 71), довідку від 08.05.2019 № 110 про склад сім`ї (а. с. 69), а також висновок ЛКК № 436, у якому зазначено, що захворювання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мало місце до шестирічного віку, але показів визнання дитини інвалідом дитинства до шестирічного віку не було (а. с. 70).

Рішенням відділу з питань призначення та перерахунку пенсій № 7 управління застосування пенсійного законодавства ГУ ПФУ у Волинській області від 05.06.2019 № 32/1 про результати розгляду заяви від 05.06.2019 про призначення пенсії за віком відповідно до абз. 4-5 п. 3 розд. XV «Прикінцевих положень» Закону № 1058 (мати дитини - інваліда) встановлено, що загальний страховий стаж заявниці становить 29 років 5 місяців 1 день. Відповідно до пункту 2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності). Отже, ОСОБА_1 через відсутність необхідного висновку про визнання її сина дитиною - інвалідом до досягнення шестирічного віку не має права на призначення пенсії згідно з пунктом 3 Прикінцевих положень Закону № 1058 (а. с. 17-18).

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 (в редакції, чинній до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII) тимчасово, до прийняття відповідного закону: жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 115 розділу ХІV-1 «Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян» Закону № 1058 (Закон № 1058 доповнено розділом ХІV-1, а пункт 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058 викладено в іншій редакції відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 № 2148-VIII, який у цій частині набрав чинності з 11.10.2017) право на призначення дострокової пенсії за віком мають: жінки, які народили п`ятьох або більше дітей та виховали їх до шестирічного віку, матері осіб з інвалідністю з дитинства, які виховали їх до зазначеного віку, - після досягнення 50 років та за наявності страхового стажу не менше 15 років. При цьому до числа осіб з інвалідністю з дитинства належать також діти з інвалідністю віком до 16 років.

Отже, умови призначення дострокової пенсії за віком, які були визначені абзацом четвертим пункту 3 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058, та на даний час визначені пунктом 3 частини першої статті 115 розділу ХІV-1 «Пенсійне забезпечення окремих категорій громадян» Закону № 1058, є ідентичними.

Як передбачено абзацом одинадцятим підпункту 5 пункту 2.1 Порядку № 22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які засвідчують особливий статус особи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника особою з інвалідністю з дитинства або дитиною з інвалідністю (при призначенні пенсії згідно з абзацом першим пункту 3 частини першої статті 115 Закону).

За приписами пункту 2.18 Порядку № 22-1 визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з ч.1 ст. 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками 55 років та наявності страхового стажу не менше 5 років.

Відповідно до абз. 4 п. 3 розд. VIII «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV жінки, які народили п`ятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком, але не раніше ніж за 5 років до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

Отже, право на дострокову пенсію за віком мають матері, які виховали інвалідів з дитинства до шестирічного віку (після досягнення матір`ю 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу, що не оспорюється у цій справі). За змістом наведеної норми однією з обов`язкових умов для призначення дострокової пенсії за віком є виховання до шестирічного віку саме дитини інваліда з дитинства.

Таким чином, встановлення органами Медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК) інвалідності після досягнення такою дитиною шестирічного віку в певній мірі ставить під сумнів факт виховання матір`ю до шестирічного віку саме дитини інваліда з дитинства, а не дитини без такого роду медичних показань.

Загальний підхід до змістовного наповнення поняття «особа з інвалідністю» на момент виникнення спірних відносин установлювався ст. 2 Закону № 875-ХІІ, а також ст. 1 Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2961-ІV «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон № 2961-ІV). Зокрема, такий статус могла мати особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов?язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до абз. 3 ст. 1 Закону № 2961-ІV дитина-інвалід особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, унаслідок чого держава зобов?язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Зі змісту абзацу 4 п. 3 розд. ХV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-ІV убачається, що пільга, пов?язана зі зменшенням жінкам пільгового віку та страхового стажу, установлювалася лише тим матерям інвалідів з дитинства та дітей інвалідів до 16 років, які виховували їх за підтвердженого стану інвалідності на момент досягнення дитиною 6 років.

Отже, для призначення пенсії на підставі Закону № 1058-IV має значення не факт установлення інвалідності, а термін (момент) настання інвалідності у дитини, що повинен мати місце протягом періоду життя дитини з моменту народження і до інвалідності у дитини до досягнення шестирічного віку, оскільки виховання дитини-інваліда у віці до 6 років створює для жінки більше перешкод для участі у суспільно-корисній діяльності, наслідком якої є отримання заробітної плати і страхового стажу, що зумовлюється сплатою страхувальником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Непрямим підтвердженням цього є встановлена ч. 6 ст. 179 Кодексу законів про працю України можливість надання жінці в обов`язковому порядку відпустки без збереження заробітної плати у разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку. Натомість, за відсутності медичних показань до догляду за дитиною жінка не матиме можливості перебувати у такій відпустці і має прийняти рішення про вихід на роботу або припинення трудових відносин з роботодавцем.

Відповідно до ч. 12 ст. 7 Закону № 2961-ІV положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями та лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів затверджується Кабінетом Міністрів України. Серед повноважень лікарсько-консультативних комісій, визначених Положенням про лікарсько-консультативну комісію, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2013 року № 917, визначено надання висновку, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку.

Згідно з п. 2.18 Порядку № 22-1 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії, що така дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою вісімнадцяти років (висновок про час настання інвалідності).

Здійснивши перевірку дій відповідача щодо відповідності вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, який при прийнятті рішення № 32/1 від 03.06.2019 року прийшов до висновку, а саме «через відсутність необхідного висновку про призначення її сина дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, не має права на призначення дострокової пенсії…», суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що відповідачем неповно досліджено обставини та долучені докази, а тому є підстави для скасування такого рішення та зобов`язання повторно розглянути заяву позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на не повно, не об`єктивно і не всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Судом першої інстанції порушено норми матеріального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 317 КАС України.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 140/2753/19 скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 05.06.2019 № 32/1.

Зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.06.2019 року, з врахуванням висновків суду викладених у цій постанові.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Я. С. Попко
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 12.12.2019 року