Справа № 2340/4157/18
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2019-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа №2340/4157/18
Постановою Верховного Суду у складі Палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов'язкових платежів Касаційного адміністративного суду скасовано рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17.12.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2019 та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" до Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення застосування штрафних санкцій в розмірі 189`428,29 грн та нарахування пені в розмірі 45`641,64 грн за несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.
Ми, судді Палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов'язкових платежів Желтобрюх І.Л. Білоус О.В., Блажівська Н.Є., Ханова Р.Ф. важаємо таке рішення колег помилковим, з огляду на наступне.
І. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
3. Головне управління ДФС у Черкаській області подало касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме: статті 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 № 2343-ХІІ (в редакції, яка діяла до 19.01.2013), статті 19 цього Закону в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»» від 22.12.2011 № 4212-VI (набрав чинності 19.01.2013) (далі - Закон № 2343-ХІІ), - та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову повністю.
4. Доводи відповідача обґрунтовані посиланням на те, що судами першої та апеляційної інстанцій при визначенні, в якій редакції Закону № 2343-ХІІ слід застосовувати його норми до спірних правовідносин, не враховано, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1/99-рп дія закону чи іншого нормативно-правового акта поширюється лише на ті правовідносини, які виникли після набуття ним чинності.
5. Позивач, заперечуючи у відзиві на касаційну скаргу викладені в ній доводи, просив відмовити в задоволенні скарги.
ІІ. ЗМІСТ ПОСТАНОВИ КАСАЦІЙНОГО АДМІНІСТРАТИВНОГО СУДУ
8. Вирішуючи питання, в якій редакції має бути застосований Закон 2343-XII до спірних правовідносин, колегія суддів палати дійшла висновку, що застосуванню підлягає Закон в редакції, чинній до 19.01.2013, оскільки справу про банкрутство ПАТ «Черкасиобленерго» порушено у 2004 році. Однак, в дійсності, як вбачається зі змісту самої постанови, свої висновки щодо тлумачення правових норм судді палати робили шляхом співставлення й аналізу цих та кількох більш пізніх редакцій Закону, які містять суттєві відмінності.
9. Так, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та відмовляючи у задоволенні позову колегія суддів палати сформулювала правовий висновок, відповідно якого встановлена нормою абзацу четвертого частини четвертої статті 12 Закону №2343-ХІІ (в редакції, чинній до 19.01.2013) заборона щодо нарахування неустойки (штрафу, пені), застосування санкцій протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів стосується невиконання чи неналежного виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дати введення мораторію, і не поширюється на поточні зобов'язання (зобов'язання, які виникли після цієї дати) боржника. Боржник, стосовно якого порушено провадження про визнання банкрутом і введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, звільняється від відповідальності лише за невиконання зобов'язань, щодо яких запроваджено мораторій. За поточними зобов'язаннями боржник відповідає на загальних підставах до прийняття господарським судом постанови про визнання його банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.
10. На переконання колегії суддів у складі палати, наведений висновок підтверджується послідовною та незмінною позицією законодавця в регулюванні питання відповідальності боржника, який перебуває в судовій процедурі банкрутства, про що свідчать норми статей 41, 59 Кодексу України з процедур банкрутства від 18.10.2018 №2597-VIII, з набранням чинності яким з 21.10.2019 втратив чинність Закон №2343-ХІІ, та які за змістом аналогічні нормам статей 19, 38 Закону №2343-ХІІ в редакції Закону №4212-VI.
IІІ. МОТИВИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
12. Підпунктом 1.3. пункту 1 статті 1 Податкового кодексу України визначено, що цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", з банків, на які поширюються норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, зборів на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.
13. Таким чином, законодавцем визначено, що спеціальним при вирішенні спорів зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та застосування санкцій за невиконання чи неналежне таких зобов'язань, у випадку порушення у відношенні платника податку справи про банкрутство є Закон № 2343-ХІІ, а тому він поширює свою дію як на справи, пов'язані з банкрутством, які розглядаються господарськими судами, так і на податкові спори, які віднесені до адміністративної юрисдикції.
14. Під час обговорення піднятої проблематики на засіданнях палати, що відбулися 18 та 22 жовтня 2019 року, нами була висунута альтернативна пропозиція - направити справу на розгляд Великої палати Верховного Суду з підстав, визначених частиною 5 статті 346 КАС України, оскільки аналіз судової практики свідчить про відсутність єдиного правового підходу до вирішення справ у зазначеній категорії як на рівні адміністративної, так і на рівні господарської юрисдикцій.
15. На обґрунтування зазначеної пропозиції, зокрема, було наведено наступне:
так, постанови Касаційного адміністративного суду ВС від 18.09.2018 у справі №823/2240/17 та від 14.05.2019 у справі № 2340/4250/18 вмотивовані висновком, що нормою частини 4 ст. 12 Закону № 2343-ХІІ в редакції, яка діяла до 19.01.2013, встановлена абсолютна заборона щодо застосування під час мораторію на задоволення вимог кредиторів всіх санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів). Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому санкції за невиконання грошових зобов'язань не застосовуються в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу виникнення зобов'язань.
16. Окрім наведеної, наявна й інша позиція колегії суддів (Хохуляк В.В., Бившева Л.І., Гончарова І.А.), відповідно до якої дія мораторію, накладеного у відповідності до статті 12 Закону № 2343-ХІІ (в редакції, яка діяла до 19.01.2013), поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів. Що стосується зобов`язань поточних кредиторів, то за цими зобов`язаннями згідно із загальними правилами нараховується неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) (постанова від 18.06.2019 у справі №812/1044/16).
17. Аналогічну правову позицію підтримала також колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постановах від 24.0.2018 по справі №920/1093/17 (Ткаченко Н.Г., Білоус В.В., Жуков С.В.) та від 24.07.2019 по справі №920/274/18 (Білоус В.В., Жуков С.В., Погребняк В.Я.).
18. Натомість, у постанові від 30.05.2018 по справі №910/2433/16 Касаційний господарський суд ВС (Жуков С.В., Білоус В.В., Пєсков В.Г.) дійшов протилежного висновку, вказавши, що боржник повинен виконувати зобов'язання, що виникли після введення мораторію, але пеня та штраф за їх невиконання або неналежне виконання не нараховуються, за винятком випадків, які можуть бути встановлені спеціальними нормами законодавства.
19. При цьому різні підходи до тлумачення означених норм права існують у вітчизняному правозастосуванні вже протягом тривалого періоду.
21. За усталеною практикою розгляду Великою Палатою Верховного Суду питань стосовно прийнятності справ на підставі ч. 5 ст. 346 КАС України, наявність у справі виключної правової проблеми має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать, зокрема, такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
22. Наведений вище аналіз судової практики у цій категорії справ свідчить про існування низки протилежних і суперечливих судових рішень останньої (касаційної) інстанції та глибоких і довгострокових розходжень у судовій практиці у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами, як на рівні адміністративної, так і на рівні господарської юрисдикцій, - що свідчить про наявність виключної правової проблеми та необхідність формування єдиної правозастосовчої практики на міжюрисдикційному рівні.
23. На наше глибоке переконання, з усіх процесуальних і позапроцесуальних механізмів забезпечення єдності судової практики найбільш ефективний - перегляд справи Великою Палатою Верховного Суду, рішення якої стають орієнтирами в правозастосуванні для всіх суб'єктів владних повноважень і судів всіх юрисдикцій. Саме Велика Палата за умов, що склалися, має унікальну можливість реально забезпечити відповідність рішень українських судів критеріям юридичної визначеності та єдиної правозастсовчої практики.
24. Вирішення ж даної справи Палатою з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов'язкових платежів КАС ВС наведених вище міжюрисдикційних протиріч не усунуло. Більше того, незастосування цього процесуального механізму гіпотетично допускає не лише можливість продовження існування подвійної практики на рівні КГС ВС, а й навіть можливість винесення протилежного рішення на рівні Судової палати КГС ВС, як це було раніше.
26. Враховуючи вищевикладене, а також те, що у даному випадку наявні всі правові підстави та критерії для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, висновок колег про належність розгляду даної справи у складі Палати з розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов'язкових платежів Касаційного адміністративного суду вважаємо помилковим.
27. Стосовно вирішення позовних вимог по суті. Перш за все, вважаємо за необхідне погодитись із висновком колег про необхідність застосування до спірних правовідносин Закону №2343-ХІІ у редакції, чинній до 19.01.2013, з огляду на те, що відправним моментом визначення бази законодавчого регулювання спірних питань є дата порушення справи про банкрутство.
28. Водночас, звертаємо увагу га наявність суттєвих протиріч між означеним висновком і тим, що фактично здійснено судом. Ми вважаємо помилковим запропоноване судом тлумачення чинного на час допущення порушення справи про банкрутство законодавчого урегулювання через призму оцінки в аспекті поєднання Закону з наступними його редакціями (змінами) й у сукупності з наступними статтями цієї ж та більш пізньої редакції. Попри те, що такі дії зазвичай дозволяють розуміти логіку законодавця, в даному випадку таке тлумачення здійснене на шкоду особі-платнику податків.
29. Так, в означеній реакції закону, що підлягає застосуванню, поняття мораторію визначено наступним чином: мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію ( абз. 24 статті 1 Закону № 2343-ХІІ). Тобто, із вказаної статті дійсно можна зробити висновок про непоширення дії мораторію на вимоги поточних кредиторів. Однак, питання нарахування неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання таких грошових зобов`язань вона ніяк не врегульовує.
30. Натомість, частиною 4 статті 12 цього ж Закону чітко визначено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).
31. Наведена норма передбачає безальтернативне та безумовне звільнення від усіх санкцій (штрафів, пені) без винятку, оскільки мається на увазі, що підприємство, щодо якого порушено провадження у справі про банкрутство, знаходиться у скрутному фінансовому становищі, а тому, цілком природньо, що законодавець захистив таке підприємство шляхом заборони нарахування неустойки (штрафу, пені) та застосування інших санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів, з метою надання підприємству можливості відновити платоспроможність, не звільняючи його при цьому від сплати самого зобов'язання.
32. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом усієї дії мораторію. Отже, санкції за невиконання грошових зобов'язань не застосовуються в силу прямої імперативної абсолютної заборони на рівні закону, що підлягає застосуванню, безвідносно до часу виникнення таких зобов'язань.
33. При цьому обидві наведені норми цієї редакції Закону (абз. 24 статті 1 частина 4 статті 12) ж Закону не перебувають у колізії між собою з огляду на предмет їх регулювання, так само як і з абз. 3 частини 1 статті 23 цієї редакції Закону, яка починає діяти лише після та за умови настання певної стадії процедури - визнання боржника банкрутом, та регулює більш широке (порівняно з ч. 4 ст. 12) коло питань: зупинення нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій по всіх видах заборгованості банкрута.
34. Отже, жодних підстав до ігнорування приписів чи іншого (протилежного) їх розуміння чи правозастосування зміст частини 4 статті 12 цього Закону нам не дає. Будь-яке інше тлумачення, яке б надавало цій нормі протилежного змісту внаслідок логічних умовиводів, є порушенням основного принципу інтерпретації правових норм - тлумачення виключно на користь особи.
36. Попри наведене, залишаємося при думці, що заборона, що міститься у частині 4 статті 12 цього Закону, виключає можливість неоднозначного (множинного) її трактування чи тлумачення, а є чіткою та зрозумілою, тобто такою, яка дозволяє розумно передбачити поведінку держави щодо особи з урахуванням принципу правової визначеності. І свавільна зміна такої поведінки з боку держави є втручанням у захищене ст. 1 Першого Протоколу ЕКПЛ право особи.
37. Ураховуючи наведені вище суперечності у правозастосуванні та тлумаченні правових норм у справах з аналогічними підставами позову та подібними позовними вимогами на рівні Касаційного адміністративного та Касаційного господарського судів у складі Верховного Суду, вважаємо, що у Палати розгляду справ щодо податків, зборів, інших обов'язкових платежів Касаційного адміністративного суду були відсутні правові підстави для розгляду й вирішення касаційної скарги Головного управління Державної фіскальної служби у Черкаській області по суті, та, з урахуванням наведених заперечень по суті спору - для скасування рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 17.12.2018 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2019.
Суддя І.Л. Желтобрюх
Суддя О.В. Білоус
Суддя Н.Є. Блажівська
Суддя Р.Ф. Ханова