Справа № 460/1361/19
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10872/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Багрія В.М., Курильця А.Р.,

розглянувши в прорядку письмового провадження у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Костопільського об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання відмови протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року (суддя першої інстанції Махаринець Д.Є., м. Рівне, повний текст складено 05.09.2018),

В С Т А Н О В И В :

10 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Костопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області) про визнання протиправною відмову у визнанні факту постійного проживання і постійної роботи в зоні гарантованого добровільного відселення по 01.11.1993, зобов`язання повторно розглянути заяву про призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку у відповідності до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням періоду постійного проживання і постійної роботи в зоні гарантованого добровільного відселення по 01.11.1993.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року позовну заяву задоволено. Визнано протиправною відмову Костопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області у визнанні факту постійного проживання і постійної роботи ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення по 01.11.1993. Зобов`язано Костопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з врахуванням періоду постійного проживання і постійної роботи ОСОБА_1 в зоні гарантованого добровільного відселення по 01.11.1993.

Із таким рішенням суду не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позовних вимог. В обгрунтування вимог зазначає, що згідно поданих документів підтверджено факт проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 01.01.1993 - 4 роки 8 місяців, тобто не менше 3 років. Отже, позивач має право на початкову величину зниження пенсійного віку згідно ст. 55 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" на 3 роки та 2 додаткових роки за фактичних 4 роки проживання і загалом на 5 років. За таких обставин, відповідач вважає, що підстави для призначення пенсії позивачу відсутні.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Костопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області припинило діяльність 02.08.2019.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» проведена оптимізація об`єднаних управлінь Пенсійного фонду України Рівненської області, відповідно до якої юридичною особою залишається тільки головне управління, а в районах та містах області функціонують відділи обслуговування громадян (сервісні центри), які стали структурними підрозділами головного управління.

Відтак, апеляційний суд в порядку статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України замінив відповідача на його правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.

Дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач є громадянкою, яка постійно працювала чи працює, або проживає чи проживала у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986 р. (категорія 3), що підтверджується копією посвідчення Серії НОМЕР_1 , виданого 21.03.1993.

06.05.2019 позивач звернулася до Костопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області із заявою, в якій просила вирішити питання про призначення їй пенсії за віком починаючи з 13.06.2019 із зниженням пенсійного віку на 7 років відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом від 17.05.2019 за №756/01 Костопільським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Рівненської області відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст.55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-ХІІ від 28.02.1991, оскільки наданими документами не підтверджено факт постійного проживання (роботи) у зоні гарантованого добровільного відселення, достатнього для призначення пенсії. Так, вказано, що оскільки ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 09.07.2003 №1058-IV позивач матиме право на пенсію по віку в 60 років, але водночас ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку. Таким чином, 60 років - 5 років зменшення = 55 років, вік коли позивач може звернутися за призначенням пенсії.

Не погодившись із таким рішенням відповідача, позивач оскаржив його до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності свого рішення.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ (далі Закон № 796-ХІІ) особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Вимогами абзацу 2 п. 1 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ передбачено, що особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Згідно з абз. 7 п.п. 5 п. 2.1 Порядку подання та оформлення документів про призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, документами, які засвідчують особливий статус особи є: посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями) (при призначенні пенсії за віком із застосуванням норм статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).

Відповідно до ч. 3 ст. 15 Закону № 796-ХІІ підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Згідно зі статтею 65 Закону № 796-ХІІ документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до п. 10 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 25 серпня 1992 року № 501 (діяв на момент видачі позивачу посвідчення) посвідчення видаються: потерпілим від Чорнобильської катастрофи з числа евакуйованих у 1986 році із зони відчуження і особам, які постійно проживали у зоні безумовного (обов`язкового) відселення з моменту аварії до прийняття рішення Уряду про відселення, - на підставі довідки, виданої Київським чи Житомирським облвиконкомом (додаток № 3 або 4).

З аналізу наведених норм права слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-ХІІ, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» або «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи». Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 23 травня 2018 року у справі № 398/3509/16-а (2-а/398/54/17).

ОСОБА_1 згідно посвідчення від 21.04.1993 серії НОМЕР_1 є громадянкою, яка постійно працювала чи працює, або проживає чи проживала у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення у 1986 р. (категорія 3).

Згідно з довідкою Ємільчинської селищної ради від 21.01.2019 №457 позивач була зареєстрована та постійно проживала в с. Руденька Ємильчинського району Житомирської області, з 26.04.1986 по 27.12.1990 і даний населений пункт з 26.04.1986 включений до 3-ї зони гарантованого добровільного відселення радіоактивного забруднення території внаслідок Чорнобильської катастрофи.

На підтвердження факту постійної роботи позивачем долучено довідку ДП «Ємільчинське лісове господарство» у якій зазначено, що з 01.08.1984 позивач прийнята бухгалтером Ємільчинського лісництва, з 12.12.1989 по 03.04.1991 надана відпустка по догляду за дитиною, до досягнення нею 1,5 років, з 03.04.1991 по 03.10.1992 продовжена відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3 років, з 03.10.1992 по 03.10.1995 продовжена відпустка по догляду за дитиною, до досягнення нею 6 років, з 01.11.1993 звільнена з роботи за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України.

Таким чином, встановлено факт праці та проживання позивача з 26.04.1986 по 27.12.1990 в зоні гарантованого добровільного відселення радіоактивного забруднення території внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, ОСОБА_1 має право на початкову величину зниження пенсійного віку згідно ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на 3 роки та на 2 додаткових роки за фактичних 4 роки проживання, тобто загалом на 5 років.

З урахуванням наведеного, в сукупності зазначені періоди дають позивачу право на призначення пенсії відповідно до статті 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зменшенням пенсійного віку на 5 років. Отже, відповідач правомірно відмовив у призначенні пенсії позивачу зі зменшенням пенсійного віку на 7 років.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 164/96/17.

Крім того, законодавець обмежив величину зниження пенсійного віку шістьма роками (п.1 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ).

Таким чином, відповідач дійшов вірного висновку про відсутність підстав для призначення пенсії із зниженням пенсійного віку на підставі заяви позивача від 6 травня 2019 року.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення прав позивача та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку у відповідності до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Приписами пункту 7 частини 3 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Колегія суддів, з урахуванням вищевикладеного доходить висновку, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області задовольнити, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. М. Багрій
А. Р. Курилець