Справа № 280/2115/19
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 грудня 2019 року м. Дніпросправа № 280/2115/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Прокопчук Т.С., Шлай А.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Дніпро апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.07.2019, (суддя суду першої інстанції Прасов О.О.), прийняте в порядку спрощеного провадження в м. Запоріжжя, в адміністративній справі № 280/2115/19 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

07 травня 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Запорізькій області про накладення штрафу №ЗП2212/314/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 11.12.2018.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що спірною постановою №ЗП2212/314/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 11.12.2018 відповідачем на нього накладено штраф у розмірі 111690 грн. за результатами інспекційного відвідування. Позивач не погоджується з цією постановою, стверджуючи, що не використовував найману працю ОСОБА_2 , оскільки вона лише проходила стажування та заперечує порушення приписів ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.07.2019 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпраці у Запорізькій області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗП2212/314/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 11.12.2018.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що основним із завдань управління є детінізація трудових відносин, під час інспекційного відвідування встановлено, що у ФОП ОСОБА_3 з 05.11.2018 працює (проходить стажування) ОСОБА_2 , яку допущено до роботи без укладення письмового трудового договору чи договору стажування, що є порушенням вимог чинного трудового законодавства в частині оформлення трудових відносин та є підставою для застосування до позивача штрафу. Відповідач наполягає, що діяв в законному порядку з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване прийняте ним рішення.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 09.11.2018 відповідачем, на підставі звернення фізичної особи, видано наказ №1885 про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 та оформлено відповідне направлення №994, а позивачем фактично допущено відповідача до проведення інспекційного відвідування.

За результатами зазначеного заходу відповідачем складено Акт інспекційного відвідування №ЗП2212/314/АВ від 19.11.2018.

Відповідно до змісту вказаного акту, 14.11.2018 під час проведення інспекційного відвідування встановлено, що за адресою здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) у приміщенні знаходилась ОСОБА_2 , яка виконувала функції секретаря-консультанта та обслуговувала відвідувачів. Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_2 , вона працює (стажується) у ФОП ОСОБА_1 з 05.11.2018, з графіком роботи - понеділок-п`ятниця з 9.00 год. до 17.00 год. Трудовий договір з ФОП не укладався та заробітна плата їй не виплачувалась.

За висновками акту, стажування при прийнятті на роботу для посади секретаря-консультанта не передбачено законодавством, оформлення на роботу повинно бути зафіксовано наказом чи розпорядженням, отже між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають місце неоформлені трудові відносини, що є ознакою незадекларованої праці та порушенням ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України.

Розглянувши матеріали перевірки, перший заступник Головного управління Держпраці у Запорізькій області, за результатами розгляду справи склав постанову №ЗП2212/314/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 11.12.2018, якою за порушення ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України (допуск до роботи без укладення трудового договору працівника ОСОБА_2 ), на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 111690 грн.

Не погодившись з постановою про накладення штрафу, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з протиправності постанови відповідача з огляду на те, що відносини між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не носять трудовий характер, відповідачем не спростований факт перебування ОСОБА_2 на стажуванні та не доведена обов`язковість оформлення трудового договору під час стажування працівника.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Ч. 1 ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

У відповідності до ст. 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Ст. 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, наведеними нормами регламентуються та встановлюються випадки обов`язкового укладення трудового договору між роботодавцем та працівником у разі прийняття особи саме на роботу або її допуску до роботи, тобто виконання трудових функцій.

Відповідачем під час розгляду справи не надано суду достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 працювала у ФОП ОСОБА_1 та виконувала будь-яку роботу, підлягала внутрішньому трудовому розпорядку та отримувала за виконану роботу заробітну плату, що б свідчило про наявність між ними трудових відносин. Сам по собі акт інспекційного відвідування не може визнаватися судом безумовним доказом вчинення позивачем порушення трудового законодавства.

Натомість, відповідно до фактичних обставин справи ОСОБА_2 , у період з 05.11.2018 року проходила стажування у ФОП ОСОБА_1 за відповідним графіком без отримання заробітної плати, що встановлено судом першої інстанції та підтверджується її власним письмовим поясненням та поясненнями позивача.

Відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про освіту» стажування це набуття особою практичного досвіду виконання завдань та обов`язків у певній професійній діяльності або галузі знань.

Згідно з п. 1.5 розділу І «Порядку професійної підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації зареєстрованих безробітних», затвердженого 31.05.2013 наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України №318/655, стажування це підвищення кваліфікації безробітного з метою набуття практичних умінь і навичок для виконання професійних обов`язків за професією або на посаді, на яку претендує безробітний у роботодавця.

Ст. 8 Закону України Про зайнятість населення встановлено, що кожен має право на професійне навчання, яке реалізується шляхом первинної професійної підготовки, перепідготовки, спеціалізації і підвищення кваліфікації, стажування у професійно-технічних, вищих навчальних закладах та закладах післядипломної освіти, безпосередньо на робочих місцях на виробництві чи у сфері послуг з метою здобуття особою відповідної кваліфікації або приведення її рівня у відповідність із вимогами сучасного виробництва та сфери послуг.

Враховуючи викладене, метою стажування є набуття особою практичного досвіду, навичок та вмінь.

Ч. 1 ст. 26 КЗпП України, що при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

Отже, випробування, на відміну від стажування, під час якого особа набуває практичний досвід для виконання професійних обов`язків, передбачає безпосередню реалізацію такого досвіду та перевірку професійних навичок на відповідність дорученій роботі. Відтак, стажування не є різновидом випробування та ч. 1 ст. 26 КЗпП України не покладає на роботодавця обов`язок укласти трудовий договір з працівником у разі проходження останнім стажування.

Також суд апеляційної інстанції відхиляє доводи відповідача про необхідність укладення позивачем договору стажування та здійснення виплати ним заробітної плати згідно з Порядком укладення договору про стажування студентів закладів вищої освіти та учнів закладів професійної (професійно-технічної) освіти на підприємствах, в установах та організаціях з огляду на те, що такий Порядок не може бути застосований, оскільки він визначає механізм укладення договору студентами та учнями навчальних закладів і Типовий договір передбачає оплату у разі виконання стажистом професійних робіт, а відповідачем не доведено, що на час проведення інспектування ОСОБА_2 проходила стажування як студент чи учень та виконувала будь-які професійні роботи.

Відповідно до абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем не було допущено порушень приписів ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України, тому і підстави для застосування до ОСОБА_3 штрафних санкцій відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України відсутні.

З урахуванням встановлених обставин справи, відповідач, як суб`єкт владних повноважень не довів правомірність своєї постанови.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим із дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду, тому підстави для зміни або скасування судового рішення в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.308, ст. 310, ст. 315, ст. 316, 321, 325 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.07.2019 в адміністративній справі № 280/2115/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає відповідно до ст. 328 КАС України.

Постанова в повному обсязі складена 10.12.2019 року.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук

суддя А.В. Шлай