Справа № 640/19347/18
Суддя: Амельохін В.В.
Дата ухвалення: 2019-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

07 грудня 2019 року № 640/19347/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Амельохіна В.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до проМіністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 визнання протиправними дій, бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся з позовом до Міністерства оборони України (далі по тексту відповідач-1) та Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту відповідач-2) з урахуванням уточнених позовних вимог про:

- визнання протиправними дій та бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких були порушені положення контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, зокрема абзаців 1, 2 та 5 п. 2 та п. 4;

- визнання незаконним наказу командира військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення позивача на підставі п. "а" ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу";

- визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача 1, які полягали у відмові оплати позивачеві вартості операції з ендопротезування суглобу середньої фаланги ІІ пальця лівої кістки;

- зобов`язання відповідача - 2 внести зміни до наказу про звільнення, зокрема зазначити підставою для звільнення позивача обмежену придатність до військової служби;

- зобов`язання відповідача - 1 відшкодувати позивачу майнову шкоду у вигляді витрат, які необхідно понести для проведення операції у розмірі 588 405,36грн.;

- стягнення з відповідача - 1 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100 000,00грн.

Ухвалою суду від 12.12.2018р. повернуто позовну заяву в частині позовних вимог про визнання незаконним наказ командира військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення позивача на підставі п. "а" ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та зобов`язання відповідача Військову частину НОМЕР_1 внести зміни до наказу про звільнення на підставі п. 9 частини четвертої статті 169 КАС України.

Ухвалою суду від 12.12.2018р. відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог про визнання протиправними дії та бездіяльність Міністерства оборони України, внаслідок яких були порушені положення контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, зокрема абзаців 1, 2 та 5 п. 2 та п. 4; визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача 1, які полягали у відмові оплати позивачеві вартості операції з ендопротезування суглобу середньої фаланги ІІ пальця лівої кістки; зобов`язання відповідача - 1 відшкодувати позивачу майнову шкоду у вигляді витрат, які необхідно понести для проведення операції у розмірі 588 405,36грн. та стягнення з відповідача - 1 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100 000,00грн.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2019р. скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018р. про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.03.2019р. скасовано ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.12.2018р. про повернення позовної заяви та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 03.04.2019р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги мотивовані протиправними діями та бездіяльністю відповідачів щодо відмови в оплаті позивачу вартості операції з ендопротезування суглобу середньої фаланги ІІ пальця лівої кістки.

Відповідачами через канцелярію суду були подані відзиви на позов, відповідно до яких проти задоволення позовних вимог заперечують повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

26 грудня 2014 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі ТВО командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на три роки.

Як вбачається з умов контракту, Міністерство оборони України зобов`язувалось відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби позивачем, а саме: додержання його особистих прав і свобод та прав членів його сім`ї, включаючи надання пільг, гарантій і компенсацій, установлених законами та іншими нормативно-правовими актами України; призначення його на військові посади відповідно до отриманої освіти та військово-облікової спеціальності, присвоєння військових звань, просування по службі з урахуванням ділових і моральних якостей; охорону здоров`я його та членів його сім`ї, які мають право на отримання медичної допомоги у закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України (абз. 1, 2 та 5 п. 2 Контракту).

Крім того, умовами контракту визначено, що Сторони зобов`язуються не пізніш як за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні з повідомленням причин, визначених нормативно-правовими актами (п. 4 Контракту).

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 19 січня 2017 року під час проведення занять з вогневої підготовки отримав травму відкритий уламковий перелом основної та середньої фаланги II пальця лівої кисті внаслідок розриву реактивно-освітлювального патрону калібру 40 мм, термін граничного зберігання якого було перевищено на 40 років.

У зв`язку з отриманим пораненням позивач впродовж 2017 року проходив лікування в низці медичних закладів України, у тому числі у:

КЗ «Поліклінічне об`єднання м. Кіровограда», де йому було виконано 19.01.2017 первинну хірургічну обробку II пальця лівої кисті, відкриту репозицію кісток та метало-остеосинтез шпицями;

Кіровоградському обласному госпіталі для ветеранів війни, де 03.02.2017 було виконано некротомію рани II пальця лівої кисті;

Хмельницькому військовому госпіталі, де позивачеві проводилося фізіотерапевтичне лікування;

Кіровоградському обласному госпіталі для ветеранів війни, де 11.04.2017 було виконано видалення фіксуючих шпиць середньої фаланги II пальця лівої кисті;

Міжобласному центрі хірургії кисті м. Дніпропетровська, де проводилося лікування парафіновими аплікаціями, ультразвуком з гідрокортизоном тощо;

Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону, де проходив обстеження та медикаментозне лікування;

Військовій частині НОМЕР_3 , де пройшов огляд та обстеження військово-лікарською комісією;

Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону, де проходив спеціальні дослідження (рентгенологічні, лабораторні, інструментальні та інші) та освідчення ВЛК;

Військовій частині НОМЕР_4 , де проводилося медикаментозне та фізіотерапевтичне лікування;

Військово-медичному клінічному центрі Південного регіону, де проходив медичні дослідження та освідчення ВЛК.

В заключному висновку військово-лікарської комісії Південного регіону від 28 грудня 2017 року зазначено, що позивач не придатний до військової служби в високомобільних десантних військах, тобто у тих військах де він згідно з контрактом проходив службу, але придатний до військової служби в інших родах військ. У виписці Військово-медичного клінічного центра Південного регіону від 29.12.2017р. додатково зазначено, що позивача заборонено допускати до несення варти зі зброєю та до роботи з таємними документами.

У подальшому, наказом Командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 22.12.2017р. №129-рс відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог п.п. «ї» ч. 8 цієї самої статті ОСОБА_1 , старшого сержанта, командира групи спеціального призначення роти спеціального призначення загону спеціального призначення звільнено з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

Наказом Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.01.2018р. №4 старшого сержанта ОСОБА_1 , командира 2 відділення 2 групи 5 роти 2 загону військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової служби НОМЕР_1 від 22.12.2017р. №129-рс з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до Кропивницького МВК Кіровоградської області. З 05 січня 2018 року виключити із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Підставою прийняття вказаного наказу був рапорт ОСОБА_1 (вх. №143 від 05.01.2018р.).

Як вбачається з рапорту ОСОБА_1 (вх. №143 від 05.01.2018р.) від 05.10.2017р., останній просив звільнити його з військової служби в запас згідно ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з урахуванням випадків визначених ч. 8 цієї статті «ї». Претензій до командування частини та МОУ не має.

У подальшому, як зазначає позивач, він після закінчення служби спрямував весь свій час та сили на продовження лікування та відновлення функціональності травмованої під час військових навчань кисті.

Так, ОСОБА_1 19.03.2018р. у зв`язку з отриманою інформацією про вартість операції, звернувся з проханням до Міністерства оборони України оплатити вартість такої операції, а також просив повідомити чому його не звільнили з військової служби на підставі п. «б» ч. 6 ст. 26 Закону (за станом здоров`я).

Листом від 02.04.2018р. №331/635 Міністерство оборони України (Військова частина НОМЕР_5 ) повідомило позивача про відсутність підстав для відшкодування витрат на проведення йому лікування, оскільки він не є військовослужбовцем.

Крім того, позивача було повідомлено про те, що відповідно до свідоцтва про хворобу від 28.12.2017р. №5 рішенням військово-лікарської комісії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону його визнано непридатним до військової служби в високомобільних десантних військах, придатним до військової служби, що не є підставою для звільнення його з військової служби за станом здоров`я.

Вважаючи протиправними дії та бездіяльність відповідачів та у зв`язку із цим про зобов`язання вчинити дії, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон) військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Частиною 2 ст. 19 Закону передбачено право військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту укласти новий контракт на проходження військової служби.

Згідно з п. 4 контракту сторони зобов`язалися не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.

З досліджених документів суд встановив, що жодна із сторін контракту у передбачений п. 4 строк не повідомила іншу сторону про свої наміри щодо укладення або неукладення контракту на новий строк. Самим контрактом не передбачене автоматичне продовження строку його дії.

Суд звертає увагу, що, оскільки у контракті встановлено строк його дії (3 роки) і не передбачене автоматичне його продовження (поновлення), пункт 4 необхідно розуміти як такий, що встановлює для сторони, яка бажає продовжити його дію, обов`язок повідомити іншу сторону про свій намір, у свою чергу, за відсутності такого повідомлення у встановлений контрактом строк, інша сторона позбавлена права одноосібно приймати рішення щодо поновлення контракту. У такому випадку відсутність заперечень іншої сторони стосовно укладення контракту на новий строк не породжує його автоматичне поновлення.

Тлумачення п. 4 контракту у системному зв`язку з іншими його положеннями дає підстави для висновку, що у випадку неотримання стороною, яка не бажає укладати контракт на новий строк, за три місяці до закінчення його дії від іншої сторони пропозиції щодо його поновлення, така сторона не зобов`язана ініціювати розгляд питання стосовно припинення контракту, оскільки воно повністю врегульовано контрактом, а саме, його пунктом 3.

Крім того, як вбачається з Свідоцтва про хворобу №5 від 28.12.2017р. рішенням військово-лікарської комісії Військово-медичного клінічного центру Південного регіону ОСОБА_1 визнано непридатним до військової служби в високомобільних десантних військах, придатним до військової служби.

Суд погоджується з доводами відповідачів, що вказані підстави не є підставою для звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я.

Таким чином, командиром військової частини НОМЕР_1 правомірно прийнято наказ про звільнення ОСОБА_1 відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог п.п. «ї» ч. 8 цієї самої статті з військової служби у запас за пунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту), а тому в задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним наказ командира військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення позивача на підставі п. "а" ч. 8 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" та зобов`язання відповідача - 2 внести зміни до наказу про звільнення, зокрема зазначити підставою для звільнення позивача обмежену придатність до військової служби, має бути відмовлено.

Крім того, з урахуванням вищевикладеного судом не встановлено порушення Міністерством оборони України вимог пункту 4 контракту.

В частині позовних вимог щодо визнання протиправними дій та бездіяльності Міністерства оборони України, внаслідок яких були порушені положення контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, зокрема абзаців 1, 2 та 5 п. 2, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом, 26 грудня 2014 року між позивачем та Міністерством оборони України в особі ТВО командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на три роки.

Як вбачається з умов контракту, Міністерство оборони України зобов`язувалось відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби позивачем, а саме: додержання його особистих прав і свобод та прав членів його сім`ї, включаючи надання пільг, гарантій і компенсацій, установлених законами та іншими нормативно-правовими актами України; охорону здоров`я його та членів його сім`ї, які мають право на отримання медичної допомоги у закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України (абз. 1, 2 та 5 п. 2 Контракту).

Крім того, умовами контракту визначено, що Сторони зобов`язуються не пізніш як за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні з повідомленням причин, визначених нормативно-правовими актами (п. 4 Контракту).

Як вбачається з матеріалів справи, Міністерством оборони України не було створено належних умов проходження військової служби позивачем, оскільки ОСОБА_1 було видано для проведення ознайомчого заняття з особовим складом військової частини бойовий припас (РОП 40 мм) з простроченим гарантійним терміном зберігання.

Окрім невиконання умов контракту Міністерством оборони України, надаючи позивачеві у використання зіпсований патрон, порушено вимоги Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 серпня 2000 року № 1225 (далі - Положення про зберігання військового майна).

Так, згідно з пунктом 16 Положення про зберігання військового майна, військове майно, закріплене за військовими частинами, підлягає списанню у разі набуття непридатного стану (за неможливості або економічної недоцільності його відновлення і використання).

Відповідно до пункту 20 зазначеного Положення, за актами якісного (технічного) стану списується військове майно, яке обліковується за обліково-номерними, якісними (технічними) показниками і набуло непридатного стану після закінчення установлених термінів його служби (носіння, використання), вироблення технічного ресурсу, проведення випробувань або дослідних робіт, а також із закінченим терміном зберігання в запасі (резерві) за неможливості його ремонту або використання за цільовим призначенням.

У той же час, відповідно до пункту 27 Положення про зберігання військового майна, списане військове майно, яке непридатне для навчальних цілей, реалізації, розбирання з метою використання придатних агрегатів, вузлів, деталей та матеріалів, береться на облік як металобрухт, ганчір`я та інші вторинні ресурси, що реалізуються в установленому порядку.

Таким чином непридатне військове майно (зокрема у зв`язку з закінченням установлених термінів його служби) відповідна військова частина, за якою воно закріплене, зобов`язана була списати як металобрухт, ганчір`я або інші вторинні ресурси.

Порушення вищезазначеного порядку використання військового озброєння, яке є джерелом підвищеної небезпеки, призвело до отримання позивачем поранення, що призвело до руйнування міжфалангового суглобу II пальця лівої кисті, психологічних розладів та втрати професійної працездатності у розмірі 20 відсотків, що підтверджується свідоцтвом про хворобу № 5 від 29.12.2017, випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 17733 від 29.12.2017, довідками військово-лікарської комісії № 131 від 24.02.2017 та № 885 від 11.08.2017 та довідкою МСЕК № 007606 від 13.02.2018.

Вказане підтверджується Актом №9 про нещасний випадок, затвердженого ТВО Командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 ОСОБА_2 , причини нещасного випадку ОСОБА_1 : 1. Технічний стан 40 мм РОП, що пов`язаний з значним перевищенням граничного терміну зберігання (на 40 років). 2. Заводський дефект 40 мм РОП.

Отже, Міністерством оборони України не було дотримано умов контракту щодо створення належних умов для проходження військової служби позивачем.

Крім того, Міністерством оборони України недотримано положень абзацу 2 пункту 2 контракту щодо додержання прав позивача на надання компенсацій, установлених законами та іншими нормативно-правовими актами України.

Так, статтею 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод будь-яку службу військового характеру (b), будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства (c), будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов`язків (d) виключено зі сфери примусової праці.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Згідно з частиною третьою цієї статті військовий обов`язок включає, зокрема, призов на військову службу.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (частини перша, друга, третя статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» Міністерство оборони України є органом військового управління, призначеним для виконання функцій з управління в межах його компетенції.

Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України (стаття 10 Закону України «Про оборону України», стаття 3 Закону України «Про Збройні Сили України», пункт перший Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 р. № 671 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 730). Діяльність Міністерства оборони України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на статтю 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", відповідно до якої відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

З норми статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» слідує, що процедура присудження та сплати відшкодування заподіяної військовослужбовцям матеріальної шкоди має бути встановлена окремим законом, який не було прийнято, відсутній закон, норми якого можливо застосувати як такі, що врегульовують подібні за змістом правовідносини, а також про неможливість застосування до правовідносин із відшкодування військовослужбовцям матеріальної шкоди виходячи із загальних засад цивільного законодавства, як це передбачено статтею 10 ЦПК України та статтею 8 ЦК України.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання матеріальної та моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.

Враховуючи, що Міністерство оборони України у спірних правовідносинах є суб`єктом владних повноважень, воно має обов`язок компенсувати завдану позивачеві майнову шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства оборони України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.

У постанові від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86 гс 14 судові палати у господарських, цивільних і кримінальних справах Верховного Суду України дійшли висновку, що на Міністерство оборони України як на центральний орган управління Збройними Силами України покладено обов`язок здійснювати від імені держави управління військовим майном, зокрема боєприпасами, що є джерелом підвищеної небезпеки, та здійснювати контроль за їх використанням і збереженням, у тому числі у разі закріплення військового майна за військовими частинами, а також забезпечувати комплектування Збройних Сил України особовим складом та його підготовку.

Судом встановлено, що позивач отримав поранення, що призвело до руйнування міжфалангового суглобу II пальця лівої кисті, психологічних розладів та втрати професійної працездатності у розмірі 20 відсотків, пов`язаного з проходженням військової служби.

Враховуючи, що майнова шкода полягає в оплаті вартості операції по заміні головки суглобу основи середньої фаланги 2 пальця лівої кисті, яких позивач зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я під час проходження військової служби, суд вважає, що Міністерством оборони України протиправно відмовлено ОСОБА_1 в оплаті вартості зазначеної операції.

У той же час, розмір витрат, які необхідно понести для проведення операції у розмірі 588 405,36грн. підтверджується листом від 15.11.2018р. Israel Medical Tour (21 200доларів США вартість лікування, що по курсу НБУ 26,353910 станом на 19.03.2018р. складає 558 702,89грн.).

Міністерство оборони України не надало заперечень проти заявленої позивачем суми необхідної для проведення йому операції.

Таким чином, Міністерством оборони України допущено протиправну бездіяльність щодо невиконання вимог абзаців 1 та 2 пункту 2 Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України укладеного з ОСОБА_1 та протиправно відмовлено ОСОБА_1 в оплаті вартості операції з ендопротезування суглобу середньої фаланги ІІ пальця лівої кістки.

У той же час, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 надавалась медична допомога у закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України та було проведено об`єктивне розслідування випадку нещасного випадку за формою НВ-1 та надано йому акт про нещасний випадок №9, а тому в цій частині Міністерством оборони України дотримано вимоги абзацу 5 пункту 2 контракту.

Крім того, як було зазначено вище, судом не встановлено порушення Міністерством оборони України вимог пункту 4 контракту, згідно якого Сторони зобов`язуються не пізніш як за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні з повідомленням причин, визначених нормативно-правовими актами.

В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача - 1 на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100 000,00грн., суд зазначає наступне.

Так, позивач в обґрунтування вказаних позовних вимог зазначає, що моральна шкода, яка була спричинена у зв`язку з пораненням внаслідок вибуху на військових навчаннях непридатного для використання 40 мм ракетно-освітлювального патрону, полягає у фізичному болі, який позивач переніс впродовж чисельних операцій та маніпуляцій з травмованою кистю (відчуття болю залишається й на сьогоднішній день), втраті функцій пошкодженої кисті, психологічному розладі у вигляді проблем із сном, проявів припадків безпричинного сміху та втраті свідомості, внаслідок чого за рішенням командування був направлений на ВЛК для визначення ступеня придатності до служби у високомобільних десантних військах. За результатами проведеного обстеження позивачу було діагностовано розлад адаптації, пов`язаний з стресом у вигляді порушення сну з виходом в компенсацію у акцентуйованої особистості, що призвело до фактично непридатності позивача для подальшого проходження військової служби за контактом.

Крім того, позивач зазначає, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не можу бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Таким чином, позивач оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 100 000,00грн.

Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пунктів 4 та 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №740/4061/17, обов`язок держави відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок незаконних дій та бездіяльності особовим складом Збройних Сил України (військовослужбовцями та працівниками) при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України.

Судом встановлено, що шкода завдана ОСОБА_1 була заподіяна внаслідок незабезпечення Міністерством оборони України належних умов для проходження позивачем військової служби, що призвело до поранення, а саме: руйнування міжфалангового суглобу II пальця лівої кисті, психологічних розладів та втрати професійної працездатності у розмірі 20 відсотків.

Позивач має проблеми зі здоров`ям, завдані під час проходження військової служби, проходив стаціонарне лікування, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями медичних документів.

Зважаючи на характер отриманих травм, які безумовно не є безболісними, ОСОБА_1 безсумнівно відчував сильний фізичний біль і мав значні душевні та моральні страждання.

За таких обставин, суд вважає, що з урахуванням засад виваженості, розумності і справедливості, достатнім розміром відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди буде 100 000 (сто тисяч) грн.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 77, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України (м. Київ, 03168, Повітрофлотський проспект, 6, ) щодо невиконання вимог абзаців 1 та 2 пункту 2 Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України укладеного з ОСОБА_1 .

Визнати протиправними дії Міністерства оборони України (м. Київ, 03168, Повітрофлотський проспект, 6, ) щодо відмови ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) оплатити вартість операції з ендопротезування суглобу середньої фаланги ІІ пальця лівої кістки.

Зобов`язати Міністерство оборони України (м. Київ, 03168, Повітрофлотський проспект, 6, ) відшкодувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) майнову шкоду у вигляді витрат, які необхідно понести для проведення операції з ендопротезування суглобу середньої фаланги ІІ пальця лівої кістки у розмірі 588 405,36грн. (п`ятсот вісімдесят вісім тисяч чотириста п`ять гривень, 36 копійок).

Стягнути з Міністерства оборони України (м. Київ, 03168, Повітрофлотський проспект, 6, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) моральну шкоду у розмірі 100 000,00грн. (сто тисяч гривень).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Амельохін