Справа № 826/20232/16
Суддя: Бужак Наталія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.

За участю секретаря: Гайворонського В.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року, суддя Аблов Є.В., у справі за адміністративним позовом податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу,-

У С Т А Н О В И В:

Державна податкова інспекція у Голосіївському районі м. Києва 25.12.2016 року звернулась до Окружного адміністративному суду міста Києва з адміністративним позов до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в розмірі 84 634,62 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач має заборгованість перед бюджетом з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування та виникла в результаті донарахування податкових зобов`язань податковим органом, зокрема на підставі податкового повідомлення-рішення від 24.07.2015 року №. Податковим органом на ім`я відповідача було направлено податкову вимогу про сплату коштів, проте борг відповідачем не сплачено.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалою суду від 02 грудня 2019 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з апеляційною скаргою.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що за відповідачем ОСОБА_1 обліковується податковий борг у розмірі 84 634,62 грн, який виник у зв`язку з несплатою ним узгодженого грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб.

Податкова заборгованість виникла у зв`язку з несплатою відповідачем суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, збільшеної податковим повідомленням-рішенням від 24.07.2015 року №: сума основного платежу - 67707,70 грн., сума штрафних (фінансових) санкцій (штрафі) - 16926,92 грн.

15.12.2015 року податковим органом прийнято податкову вимогу форми «Ф» №773-16 відповідно до якої сума податкового боргу, що виставлена відповідачу, становить 84 634,62 грн.

До податкової вимоги позивачем долучено конверт поштового відправлення з якого вбачається, що позивачем на ім`я ОСОБА_1 направлялась податкова вимога рекомендованим листом, який повернуто за закінченням терміну зберігання (а.с.10).

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14, п. 59.1, 59.3, 59.4, 59.5 ст. 59 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

У разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує двадцять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

У разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення.

У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).

Із матеріалів справи вбачається, що сума податкового боргу не змінилася.

Щодо доводів апеляційної скарги, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Заперечуючи наявність узгодженого податкового боргу, відповідач зазначив, що боргу фактично не може існувати, оскільки податковий орган не повідомив його належним чином про проведення документальної перевірки, що позбавило його права на оскарження, у т.ч. і на оскарження податкового боргу.

Такі доводи відповідача колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки предметом даного спору є стягнення суми податкового боргу, тоді як наказ про проведення документальної перевірки у даному спорі не розглядається.

Окрім того, перевірка судом правомірності прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення також не охоплюється предметом данного позову, оскільки податкове повідомлення-рішення суб`єкта владних повноважень, згідно з якими відповідний штраф застосовано, не є предметом позову у справі, а отже суд не має процесуальних повноважень у межах розгляду даної справи здійснювати їх правовий аналіз.

Доказів того, що позивач звернувся до суду з відповідним позовом про визнання протиправним та скасування наказу про проведення документальної перевірки до апеляційної скарги додано не було.

Інших доказів, які б свідчили про незаконність наказу про проведення перевірки, відповідач також не надав.

Не надано відповідачем до суду доказів оскарження ним до суду податкового повідомлення-рішення від 24 липня 2015 року.

Так, із апеляційної скарги вбачається, що вже 29 травня 2019 року позивачу стало відомо про наявність податкового боргу, про що йому було повідомлено у ДПІ у Голосіївському районі м Києва під час звернення особисто у справах.

19.06.2019 року листом податковий орган направив на адресу позивача акт документальної перевірки та податковке повідомлення-рішення (а.с.60).

З апеляційною скаргою на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва відповідач звернувся 23 жовтня 2019 року про що свідчить відповідна відмітка на самій скарзі.

Крім того, у серпні 2019 року позивач направив до ДПІ у Голосіївському районі м. Києва лист про списання безнадійного податкового боргу, стосовно якого минув строк давності, проте податковий орган листом від 27 вересня 2019 року повідомив про відмову у задоволенні заяви.

Із долученого до апеляційної скарги листа від 13 серпня 2019 року вбачається, що про наказ від 02.06.2015 року про проведення перевірки, про складання акту за наслідками проведеної перевірки та про прийняття податковим органом ППР від 24 липня 2015 року відповідачу було відомо станом на 13 серпня 2019 року.

У зазначеному листі від 13 серпня 2019 року позивач фактично сам борг не оспорював, лише послався на закінчення строків давності, що свідчить про безнадійність боргу.

Відповідно до пп. 14.1.175 п.14.1 ст. 14 ПК України (у редакції на час винесення вимоги) податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Згідно з п. 42.1 ст. 42 ПК України податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу.

За змістом п. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Із поштового відправлення, доданого до вимоги, вбачається, що вимога направлялась ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , тобто за місцем його реєстрації (а.с.10).

Вказана кореспонденція не була вручена відповідачу та повернута за закінченням терміну зберігання, про що здійснена відмітка на довідці про причини повернення працівником поштового відділення.

Отже, з аналізу зазначеної норми закону можна зробити висновок, що податкова вимога вважається надісланою (врученою) платнику податку у випадку надіслання податкової вимоги на адресу за місцем проживання платника податку, коли пошта не може вручити платнику податків податкової вимоги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, відмову прийняти податкову вимогу або з інших причин з дати, що зазначена поштовим органом на поштовому відправленн, тощо.

Таким чином, податковим органом було дотримано вимоги податкового законодавства щодо порядку вручення податкової вимоги, а тому доводи відповідача в цій частині суд відхиляє як необґрунтовані.

Також не приймає до уваги колегія суддів посилання на п. 56.3 ст. 56, ст. 56.12 ст. 56 ПК України, оскільки відповідачем не надано до суду докази подання ним скарги до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 30.09.2019 року у справі № 1740/1950/18, колегія суддів також вважає безпідставним, оскільки зазначене судове рішення стосується питання не вручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", тоді як у даному спорі питання стосується невручення рекомендованого листа, направленого податковим органом суб`єкту підприємницької діяльності.

Відповідно до п.117 постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2010 року №270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» поштові відправлення, поштові перекази повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання.

Отже, вищезазначеною постановою КМ України передбачено повернення поштового відправлення у разі закінчення встановленого строку зберігання.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про передчасність направлення контролюючим органом податкової вимоги, оскільки у разі несвоєчасного звернення платником податків до контролюючого органу вищого рівня або суду, тобто поза межами десятиденного строку, однак в рамках строку давності, передбаченого ст.102 ПКУ, грошове зобов`язання набуває статусу узгодженого та обумовлює обов`язок контролюючого сформувати податкову вимогу.

Крім того, колегія судідів звертає увагу, що відповідно до п. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Вимога про сплату боргу позивачу була направлена за його місцем реєстрації, тобто за адресою його місцезнаходження чи за податковою адресою, що відповідає вимогам чинного податкового законодавства України.

Щодо строків давності, передбачених ст. 102 ПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п. 102.1. ст. 102 ПК України у редакції на час винесення вимоги, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до п. 102.4 ст. 102 ПК України у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.

Із матеріалів справи вбачається, що докуметальна перевірка ОСОБА_1 за результатами якої визначено суму податкового зобов`язання по ПДФО за 2013 рік, була проведена 09.06.2015 року. Податкове повідомлення-рішення прийнято 24 липня 2015 року. Податкова вимога №773-16 виставлена податковим органом платнику податку 15.12.2015 року. До суду з даним позовом податковий орган звернувся 23.12.2016 року.

Отже, відсутні підстави вважати, що у даних правовідносинах виник безнадійний податковий борг та відсутні підстви для його стягнення відповідно до поданого адміністративного позову.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для скасування постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 квітня 2017 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач: Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Кобаль М.І.