Справа № 140/1928/19
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11781/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Старунського Д.М., Качмара В.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові справу за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року (суддя першої інстанції Ковальчук В.Д., м. Луцьк, повний текст складено 23.07.2019),

В С Т А Н О В И В :

19.06.2019 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2019 року №Ф-27630-52.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управлінням ДФС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2019 року №Ф-27630-52. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 гривень.

Не погодившись із таким рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення суду винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставини справи, просить скасувати його та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідальним за правильність та достовірність заповнення звіту є страхувальника, тому вважає, що позивач узгодив дане грошове зобов`язання шляхом подання звітності. Зазначає, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що позивач пропустив 10-денний строк на оскарження вимоги в судовому порядку.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому він зазначає про законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та просить залишити його в силі.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрований 12.12.2003 як фізична особа-підприємець та знаходиться на спрощеній системі оподаткування.

Позивач є також особою з інвалідністю першої групи загального захворювання та отримує пенсію по інвалідності, про що свідчать копії довідок до акта огляду Ковельської міжрайонної МСЕК від 02.08.2017 року серії 12ААА №748990, від 01.08.2018 року серії 12 ААА №765037, пенсійного посвідчення № (а.с.13-16).

07 лютого 2019 року через Кабінет платника податків ОСОБА_1 подав Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного соціального внеску за 2018 рік, проте помилково в таблиці Звіту відобразив суми нарахування єдиного внеску у розмірі 9828,72 грн (а.с.19 - 20).

05.04.2019 позивач отримав від ГУ ДФС у Волинській області вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2019 року № Ф-27630-52, де станом на 28 лютого 2019 року зазначена заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в сумі 9406,07 грн.

12.04.2019 позивач звернувся зі скаргою на вимогу про сплату боргу до ДФС України, проте 15.05.2019 ДФС України було підготовлено відповідь, якою в задоволенні скарги відмовлено (а.с.22-26).

Не погодившись з таким рішенням, позивач оскаржив вимогу про сплату боргу до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач помилково вказав суми нарахованого єдиного внеску, оскільки має пільгу по сплаті відповідного внеску за період з січня по грудень 2018 року, тому відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій та рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з урахуванням наступного.

Згідно вимог ч. 2 ст. 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пункт 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску відносить фізичних осіб - підприємців, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

У разі якщо згоди з органом доходів і зборів не досягнуто, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею протягом десяти календарних днів з дня надходження рішення відповідного органу доходів і зборів або оскаржити вимогу до органу доходів і зборів вищого рівня чи в судовому порядку. У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Відтак безпідставними є покликання апелянта про пропущення позивачем десятиденного строку звернення до суду, встановленого статтею 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», оскільки положеннями статті 25 цього Закону визначені строки щодо сплати суми недоїмки та штрафів, а також узгодження її з органом доходів і зборів, а не оскарження до суду.

Відтак, строк звернення до суду з позовом про оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки), визначений статтею 122 КАС України позивачем не пропущено.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач з 2015 року є пенсіонером по інвалідності І групи загального захворювання та починаючи з цього року не проводив нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач у звіті про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного соціального внеску за 2018 рік помилково відобразив суми нарахування єдиного внеску.

За приписами частини 4 статті 4 Закону № 2464-VI Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відтак, коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску, залежно від настання страхових ризиків, зумовлених досягненням пенсійного віку (загального, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, або спеціального, що зумовлює призначення пенсії за віком) та отриманням особою інвалідності, незалежно від виду призначеної та виплачуваної особі страхової виплати чи соціальної допомоги.

Отже, частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI встановлює пільги для всіх суб`єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то на пільгових умовах, чи набула вона певного віку відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV. Цією нормою не визначено обмежень щодо виду пенсії, яку повинна отримувати особа, яка звільняється від сплати єдиного внеску.

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 рокуу справі № 814/779/17.

Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки чинним законодавством позивач звільнений від сплати єдиного внеску, добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування він не бере, то оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2019 року №Ф-27630-52 підлягає скасуванню.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги є безпідставними та не заслуговують на увагу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325,328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 23 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді Д. М. Старунський
В. Я. Качмар