Справа № 810/5537/15
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/5537/15 Суддя (судді) першої інстанції: Дудін С.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Парінова А.Б.,

суддів: Ключковича В.Ю.,

Земляної Г.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на постанову Київського окружного адміністративного суду від 02 березня 2016 року у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Білоцерківського міського відділу (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Білоцерківського міського відділу (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, в якому просив суд:

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України виплачувати йому протягом року після звільнення зі служби, щомісячну грошову допомогу у розмірі окладу за спеціальне звання;

- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;

- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області виплатити компенсацію за 42 дні невикористаної ним щорічної відпустки;

- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області виплатити середній заробіток за весь час затримки належних йому сум по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області виплатити одноразову грошову винагороду у розмірі двох мінімальних заробітних плат за нагородження відзнакою Міністерства внутрішніх справ «За відзнаку в службі» І ступеня;

- зобов`язати Головне Управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області виплатити одноразову грошову винагороду у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за нагородження відзнакою Міністерства внутрішніх справ України «За відзнаку в службі» ІІ ступеня;

- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області виплатити йому моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.;

- зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України в Київській області виплатити моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 02 березня 2016 року, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року адміністративний позов задоволено частково:

- зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України вчинити дії, відповідно до вимог чинного законодавства, щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 протягом одного року після звільнення зі служби щомісячної грошової допомоги в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням;

- зобов`язано Білоцерківський міський відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток: за 2014 рік у кількості 12 діб, за 2015 рік у кількості 9 діб;

- зобов`язано Білоцерківський міський відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток при звільненні з органів внутрішніх справ з 18.04.2015 по день фактичного розрахунку.

В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2019 року касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України задоволено частково.

Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року в частині позовних вимог щодо зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України вчинити дії відповідно до вимог чинного законодавства щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 протягом одного року після звільнення зі служби щомісячної грошової допомоги в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням скасовано та направлено на новий розгляд у вказаній частині до суду апеляційної інстанції.

В решті позовних вимог постанову Київського окружного адміністративного суду від 02 березня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року залишено без змін.

Скасовуючи ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року в частині позовних вимог щодо зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України вчинити певні дії колегія суддів Касаційного адміністративного суду зазначила про те, що судом апеляційної інстанції не було надано правової оцінки єдиному доводу апелянта (Міністерства внутрішніх справ України) стосовно необхідності визначення кола суб`єктів, які повинні виплатити позивачу щомісячну грошову допомогу в розмірі окладу за військовим званням відповідно до вимог п. 11 Порядку № 393, а лише процитовано ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2262 та надано оцінку доводам апеляційних скарг інших учасників судового розгляду.

За наведених обставин, Верховний Суд, встановивши, що доводи апеляційної скарги Міністерства внутрішніх справ України не знайшли свого підтвердження чи спростування (відхилення) в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 16 червня 2016 року, що свідчить, у тому числі про порушення принципу рівності сторін, як одного із елементів концепції справедливого судового розгляду вирішив направити дану справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, Білоцерківського міського відділу (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, про зобов`язання вчинити певні дії прийнято до провадження та відповідно до вимог ст. 311 КАС України призначено до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, не погоджуючись з постановою Київського окружного адміністративного суду від 02 березня 2016 року Міністерство внутрішніх справ України звернулось до суду з апеляційною скаргою відповідно до змісту якої просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених до нього позовних вимог та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України відмовити в повному обсязі.

Так, Міністерство внутрішніх справ України, посилаючись на вимоги Порядку №393 та Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 №499 вказує на відсутність у нього обов`язку сплачувати позивачу щомісячну грошову допомогу, позаяк такий обов`язок законодавцем покладений на орган внутрішніх справ України, в якому ОСОБА_1 безпосередньо проходив службу.

Відзивів на апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України до суду не надходило.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судами та вбачається з матеріалів справи 18 квітня 2015 року на підставі наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області № 205 о/с від 17.04.2014 ОСОБА_1 був звільнений з органів внутрішніх справ з посади оперуповноваженого сектора державної служби з економічною злочинністю Білоцерківського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області у запас (з постановкою на військовий облік) за п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, у зв`язку зі скороченням штатів.

Зазначеним наказом була визначена вислуга років позивача на день звільнення, а саме: календарна - 08 років 07 місяців 26 днів; пільгова - 10 років 07 місяців 03 дні.

Позивач, вважаючи, що він має право на отримання протягом одного року після звільнення щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за відповідним спеціальним званням, виплата якої здійснюється центральним органом виконавчої влади, на службі в якому перебувала така особа, проте всупереч вимог чинного законодавства йому не виплачується відповідачем, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Задовольняючи позовні вимоги до Міністерства внутрішніх справ України суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог чинного (на момент виникнення спірних правовідносин) законодавства, особа, яка звільнена зі служби у зв`язку зі скороченням штату, має право на отримання протягом одного року після звільнення щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за відповідним спеціальним званням. При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що виплата такої грошової допомоги здійснюється центральним органом виконавчої влади, на службі в якому перебувала така особа.

Київський апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 16 червня 2016 року погодився з вказаними висновками суду першої інстанції.

Верховний Суд за результатом розгляду касаційної скарги Міністерства внутрішніх справ України у постанові від 05 вересня 2019 року визнав правильними висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо наявності у позивача права на отримання протягом одного року після звільнення із служби щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням та разом з цим, вказав про необхідність визначення судом апеляційної інстанції кола суб`єктів, які повинні виплатити позивачу щомісячну грошову допомогу в розмірі окладу за військовим званням відповідно до вимог п. 11 Порядку № 393.

Отже, переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги Міністерства внутрішніх справ України, а також з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 31 липня 2019 року, колегія суддів зазначає про таке.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію, визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262).

Пунктом «б» ч. 1 ст. 1-2 Закону № 2262 встановлено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2262 особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Як було встановлено судом, позивач має право на отримання протягом одного року після звільнення із служби щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням. Вказані обставини не заперечуються і апелянтом.

У свою чергу, положеннями ч. 2 ст. 9-1 Закону № 2262 передбачено, що умови призначення та порядок виплати щомісячної грошової допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до вимог Закону № 2262 Кабінетом Міністрів України 17 липня 1992 було прийнято постанову № 393 про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей.

Пунктом 11 вказаного Порядку встановлено, що особам, звільненим із служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення із служби виплачується щомісячна грошова допомога у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Виплата щомісячної грошової допомоги здійснюється Міністерством оборони, Міністерством надзвичайних ситуацій, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв`язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною інспекцією техногенної безпеки, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Управлінням державної охорони через уповноважені ними органи.

Положеннями пункту 14 Постанови № 393 визначено, що одноразова та щорічна грошова допомога, передбачена пунктами 10 і 11 цієї постанови, виплачується Міністерством оборони, Міністерством надзвичайних ситуацій, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв`язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною інспекцією техногенної безпеки, Державною службою з надзвичайних ситуацій та Управлінням державної охорони за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для їх утримання (за винятком випадків, передбачених абзацом другим цього пункту).

Тобто, з огляду на приписи вказаного Порядку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виплата такої грошової допомоги здійснюється центральним органом виконавчої влади, на службі в якому перебувала така особа.

При цьому, з огляду на доводи апелянта про відсутність у Міністерства внутрішніх справ обов`язку сплачувати позивачу щомісячну грошову допомогу, оскільки такий обов`язок законодавцем покладений на орган внутрішніх справ України, в якому позивач безпосередньо проходив службу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з приписами абз. 2 пункту 14 Постанови № 393 військовослужбовцям, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, звільненим зі служби безпосередньо з посад, які вони займали в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі, виплата одноразової грошової допомоги у випадках, передбачених пунктом 10 цієї постанови, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких військовослужбовці та зазначені особи працювали.

Отже, з аналізу наведених норм законодавства слідує, що обов`язок з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби законодавець покладає як, в даному випадку на МВС України так і на інші утворені відповідно до законів України правоохоронні органи, так і на органи державної влади, органи місцевого самоврядування або сформовані ними органи, підприємства, установи, організації, вищі навчальні заклади залежно від того, були відряджені зазначені військовослужбовці для подальшого проходження служби в органи державної влади, органи місцевого самоврядування або сформовані ними органи, на підприємства, в установи, організації, вищі навчальні заклади чи ні.

У свою чергу, судом встановлено, що позивач проходив службу в органах Міністерства внутрішніх справ України з 23 квітня 2007 року по дату звільнення перебуваючи на посаді дільничного інспектора міліції Білоцерківського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області 08 вересня 2007 та з 25 грудня 2013 ОСОБА_1 був призначений на посаду оперуповноваженого сектору державної служби боротьби з економічною злочинністю Білоцерківського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області та в інші органи.

Тобто, з наведеного слідує, що позивач посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах не займав та відповідно не був звільнений з такої, а тому правові підстави для виплати позивачу протягом одного року після його звільнення зі служби щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням саме Білоцерківським міським відділом (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області відсутні.

Також, судова колегія не приймає до уваги посилання апелянта на положення Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, оскільки спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає зокрема порядок призначення та виплати грошової допомоги особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей є Постанова Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393, що визнає і сам апелянт.

Натомість, Наказ № 499 від 31 грудня 2007 року був прийнятий на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу" (далі - постанова) та з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, а не Постанова Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393.

Крім того, зі змісту п. 1.2 вбачається, що ця Інструкція розроблена відповідно до Постанови Верховної Ради України від 16 грудня 1993 року № 3720-XII "Про затвердження Положення про порядок комплектування, матеріально-технічного, військового, фінансового та соціально-побутового забезпечення спеціальних підрозділів по боротьбі з організованою злочинністю Міністерства внутрішніх справ України", постанов Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 414 "Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці", від 11 серпня 1995 року № 648 "Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах", від 20 січня 1997 року № 30 "Про допомогу на поховання", від 17 липня 2003 року № 1078 "Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення", від 07 листопада 2007 року № 1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та від 03 січня 2013 року № 2 "Про встановлення надбавок до посадових окладів державних експертів з питань таємниць та фахівців, які залучаються до підготовки рішень та висновків державних експертів з питань таємниць.

Тобто, з наведеного слідує, що приписи наведеного нормативно-правового акта, на який посилається апелянт не поширюються на спірні правовідносини щодо одо нарахування та виплати позивачу протягом одного року після звільнення зі служби щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

За наведених обставин, судовою колегією встановлено, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме Міністерство внутрішніх справ України є уповноваженим органом на вчинення дій відповідно до вимог чинного законодавства щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 протягом одного року після звільнення зі служби щомісячної грошової допомоги у розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який апелянтом у даному випадку не виконаний.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції було не повно встановлено обставини справи та /або надано неправильну правову оцінку спірним правовідносинам під час розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані Міністерством внутрішніх справ України в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній апелянтом частині, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої постановив законне рішення.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді В.Ю. Ключкович

Г.В. Земляна