Справа № 200/10223/19-а
Суддя: Хохленков О.В.
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2019 р. Справа№200/10223/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді головуючого Хохленкова О.В. за участю секретаря судового засідання Синкової А.О.

за участю:

представника позивача: не з`явився,

представника відповідача: Яковлевої А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби України у Донецькій області третя особа Департамент архітектурно будівельної інспекції у Донецькій області, про скасування податкового повідомлення рішення, -

ВСТАНОВИВ:

19.08.2019 року до Донецького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України у Донецькій області про скасування податкового повідомлення рішення № 0-0584 від 22.05.2019 року на суму 39 394,92 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно з Договором іпотеки від 01.11.2013 року він є іпотеко держателем нежитлової будівлі що розташована за адресою АДРЕСА_1 85 загальною площею 2116,3 кв.м.

Податковим повідомленням рішенням № № 0-0584 від 22.05.2019 року контролюючий орган визначив суму податкового боргу з податку на нерухоме майно в розмірі 39 394,92 грн.

Позивач зазначає що в 2012 році вказану нежитлову будівлю було реконструйовано в будівлю легкої промисловості про що інспекцією державного архітектурно будівельного контролю у Донецької області видано декларацію від 03.09.2012 року про готовність об`єкту до експлуатації № ДЦ 5.

Відповідно до п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості.

На цих підставах просить скасувати податкове повідомлення рішення № № 0-0584 від 22.05.2019 року на суму 39394,32 грн.

13.09.2019 року через канцелярію суду, відповідачем надано відзив на позовну заяву, згідно з яким він зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 226.21 пункту266.2статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходив.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт "є" підпункту 266.2.2. пункту266.1статті266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст.266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Буквальний аналіз пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті266 ПК України дає підстави для висновку про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств". При цьому законодавець використав прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

ГУ ДФС у Донецькій області вважає, що на Позивача не розповсюджується пільги встановленої пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2. статті 266 Податкового кодексу України, оскільки буквальний аналіз цієї норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Промисловість в розумінні економічної теорії - це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Наведені положення дають підстави здійснити висновок, що застосування пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2статті266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 (справа №806/2461/17 адміністративне провадження № К/9901/27759/18) та у постанові від 11.12.2018 року по справі №819/314/18.

Вказана норма застосовується до промислових підприємств, які мають статус юридичних осіб. Натомість, позивач як фізична особа є власником нежитлової будівлі, яку відносять до класу "Будівлі легкої промисловості", а тому положення вказаної статті до Позивача не застосовуються, а його доводи з цього приводу суд вважаємо безпідставними.

Враховуючи наведені положення - податковий орган при визначенні позивачу податкового зобов`язання діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України та за наявності підстав для нарахування позивачу, як власнику нежитлової нерухомості, що є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, грошового зобов`язання за 2018 рік.

Таким чином, прийняте Головним управлінням ДФС у Донецькій області податкове повідомлення рішення від 22.05.2019 року №0-0584, яким визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік в сумі 39 394,92 грн. є правомірними, відповідно, у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення слід відмовити.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 серпня 2019 року було відкрите провадження в даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 16 вересня 2019 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача Департамент архітектурно будівельної інспекції у Донецькій області.

16 вересня 2019 року судом було відкладений судовий розгляд та призначено на 16 жовтня 2019 року.

15 жовтня 2019 року через канцелярію суду надійшов відзив третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача Департамент архітектурно будівельної інспекції у Донецькій області в якому сторона зазначила наступне.

Відповідно до п. 1 Положення про Департамент, затвердженого наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - Держархбудінспекція) від 12.06.2017 № 920, Департамент є територіальним органом, без статусу юридичної особи публічного права, утвореним як структурний підрозділ апарату Держархбудінспекції.

До позовної заяви позивачем додано копію декларації про готовність об`єкта до експлуатації щодо об`єкту «Реконструкція нежитлової будівлі в будівлю легкої промисловості: Донецька область, м. Маріуполь, вул. К. Лібкнехта, 85», зареєстровану 03.09.2012 за №ДЦ5.

Реєстрація декларацій про готовність об`єкта до експлуатації у 2012 році здійснювалась в порядку, визначеному ст. 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461 (далі - Порядок №461).

Згідно з ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції станом на вересень 2012 року) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснювалось шляхом реєстрації відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

На теперішній час єдиний реєстр має назву «єдиний реєстр документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів».

В той же час, єдиний реєстр ведеться безперервно з часу його впровадження у 2011 році та містить відомості щодо усіх зареєстрованих/виданих замовників документів, що надають право на виконання підготовчих та будівельних робіт та засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, зокрема і декларацій про готовність об`єкта до експлуатації.

Дані єдиного реєстру згідно з ч. З ст. 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» є відкритими, а доступ користувачів до єдиного реєстру здійснюється безоплатно на офіційному веб-сайті Держархбудінспекції за посиланням: https://dabi.20v.ua/declarate/list.php.

У єдиному реєстрі відсутні дані щодо реєстрації 03.09.2012 за номером ДЦ5 декларації про готовність до експлуатації об`єкту «Реконструкція нежитлової будівлі в будівлю легкої промисловості; Донецька область, м. Маріуполь, вул. К. Лібкнехта, 85», що вказує на те, що реєстрація такої декларації не здійснювалась.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2019 року суд перейшов від спрощеного провадження у справі до загального провадження та призначив підготовче засідання на 06 листопада 2019 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року було замінено неналежного відповідача Головне управління ДФС у Донецькій області на належного відповідача Головне управління ДПС у Донецькій області.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року були витребувані докази у третьої особи Департаменту Державно будівельної інспекції у Донецькій області довідки про наявність або відсутність декларації від 03.09.2012 року № ДЦ 5 в єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 листопада 2019 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд по суті на 09 грудня 2019 року.

Представник позивача в судове засідання 09 грудня 2019 року не з`явився. Надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання 09 грудня 2019 року з`явився. Позовні вимоги не визнав з підстав визначених у відзиві.

Представник третьої особи в судове засідання 09 грудня 2019 року не з`явився. Надав суду письмові пояснення про те, що інформація стосовно реєстрації декларації від 03.09.2012 року № ДЦ 5 в єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня.

Перевіривши доводи позивача та його представників, заперечення представника відповідача, доводи третьої особи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд зазначає наступне.

Позивачем є ОСОБА_1 який є громадянином Туреччини відповідно до посвідки на постійне проживання серія НОМЕР_1 виданої 17.06.2013 року та зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 (а.с.11).

Відповідачем по справі є Головне управління Державної фіскальної служби України у Донецькій області яке є юридичною особою та суб`єктом владних повноважень.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Конституцією України та Податковим Кодексом України.

Відповідно до Договору іпотеки від 01.11.2013 року позивач ОСОБА_1 є іпотекодержателем нежитлової будівлі що розташована за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 2116,3 кв.м. (а.с.10).

Інспекцією державного архітектурно будівельного контролю у Донецької області видано декларацію про готовність об`єкту до експлуатації № ДЦ 5 від 03.09.2012 року відповідно до якої проведена реконструкція нежитлової будівлі в будівлю легкої промисловості Донецька область місто Маріуполь, вул..К.Лібкнехта, буд.85 (а.с.7-9).

Податковим повідомленням рішенням № № 0-0584 від 22.05.2019 року контролюючий орган визначив суму податкового боргу з податку на нерухоме майно в розмірі 39 394,92 грн. (а.с.6).

Відповідно до письмових пояснень від 15.11.2019 року № 1005-4/932 Департаменту Державно будівельної інспекції у Донецькій області інформація стосовно реєстрації декларації від 03.09.2012 року № ДЦ 5 в єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня (а.с.95).

Вирішуючи спір по суті суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно з п.п.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України, платниками податку на нерухоме майно є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1. пункту 266.2 ст.266 ПК України, встановлено що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до п.п.є) п.п.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України, не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Суд не приймає доводи позивача щодо розповсюдження на нього пільги встановленої пунктом «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2. статті 266 Податкового кодексу України, оскільки буквальний аналіз цієї норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Відповідно до положень підпункту 14.1.129-1. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Згідно з пунктом 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, встановлено що будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Поняття промислове підприємство не визначено в законодавстві України.

Згідно з Національним класифікатором України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі ДК 009:2010), економічна діяльність процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Статтею 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

На підставі аналізу наведених положень суд робить висновок, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Вказана норма застосовується до промислових підприємств, які мають статус юридичних осіб. Позивач як фізична особа є власником нежитлової будівлі, яку відносять до класу "Будівлі легкої промисловості", а тому положення вказаної статті до власності позивача не застосовуються, а його доводи з цього приводу суд вважаємо безпідставними.

Тим більше, що у єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутні дані щодо реєстрації 03.09.2012 за номером ДЦ5 декларації про готовність до експлуатації об`єкту «Реконструкція нежитлової будівлі в будівлю легкої промисловості; Донецька область, м. Маріуполь, вул. К. Лібкнехта, 85».

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 (справа №806/2461/17 адміністративне провадження № К/9901/27759/18) та у постанові від 11.12.2018 року по справі №819/314/18.

09.12.2019 року представник позивача через канцелярію суду надав суду додаткові письмові пояснення, відповідно до яких просить суд не приймати до уваги докази надані третьою особою Департаментом Державно будівельної інспекції у Донецькій області інформації про відсутність реєстрації декларації від 03.09.2012 року № ДЦ 5 в єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, у зв`язку з тим що позивач не був заздалегідь повідомлений про даний факт, а тому цей доказ не можна вважати допустимим (а.с.96-100).

Суд з цього приводу зазначає наступне.

Відповідно до ч. З ст. 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» дані єдиного реєстру є відкритими, а доступ користувачів до єдиного реєстру здійснюється безоплатно на офіційному веб-сайті Держархбудінспекції за посиланням https://dabi.20v.ua/declarate/list.php.

Згідно з ч.1 та 2 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.3 цієї ж статі, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Позивач, при поданні позову послався на те що в 2012 році нежитлову будівлю було реконструйовано в будівлю легкої промисловості про що інспекцією державного архітектурно будівельного контролю у Донецької області видано декларацію від 03.09.2012 року про готовність об`єкту до експлуатації № ДЦ 5.

При цьому, позивач не скористався вільним доступом до реєстру та не перевірив чи зареєстрована ця декларація в цьому реєстрі, тобто не перевірив належність даного доказу.

В ході розгляду справи виявилося, що у єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутні дані щодо реєстрації 03.09.2012 за номером ДЦ5 декларації про готовність до експлуатації об`єкту «Реконструкція нежитлової будівлі в будівлю легкої промисловості; Донецька область, м. Маріуполь, вул. К. Лібкнехта, 85».

Таким чином, позивач надав суду не належний доказ про Реконструкцію нежитлової будівлі в будівлю легкої промисловості; Донецька область, м. Маріуполь, вул. К. Лібкнехта, 85.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Позивач у ході судового розгляду справи не довів, що у спірних відносинах відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За викладених обставин, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби України у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2-15, 31-32, 72-80, 160-161, 168, 171, 241-246, 250-251, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ

У позовних вимогах ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби України у Донецькій області третя особа Департамент архітектурно будівельної інспекції у Донецькій області, про скасування податкового повідомлення рішення - відмовити повністю.

Рішення ухвалено у нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини у судовому засіданні 09 грудня 2019 року.

Повний текст рішення складено та підписано 13 грудня 2019 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Хохленков