Справа № 540/2209/19
Суддя: Варняк С.О.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/2209/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Варняка С.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області про визнання протиправними дій, рішення та бездіяльність суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

22 жовтня 2019 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області (далі відповідач, ГУ ПФУ у Херсонській області) про визнання протиправними дій, рішення та бездіяльність суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить:

- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Херсонській області щодо не поновлення пенсії ОСОБА_1 протиправною;

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладене в листі від 16.04.2019 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області вчинити певні дії провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з 07.10.2009 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав за адресою: АДРЕСА_1 . З серпня 1998 року та до моменту виїзду на постійне місце проживання за кордон, ОСОБА_1 призначена та виплачувалася пенсія за вислугу років. 18.02.1999 року позивач виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України. 29.09.2017 року представник позивача звернувся до Генічеського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України Херсонської області із заявою про поновлення позивачу виплати раніше призначеної пенсії. Генічеське об`єднане управління ПФУ Херсонської області листом від 04.10.2017 року № 2270/02 повідомило про необхідність особистого звернення позивача з оригіналами документів для надання заяви на запит пенсійної справи. 21 лютого 2019 року представник позивача засобами поштового зв`язку подав до відповідача заяву «Щодо витребування пенсійної справи та прийняття рішення по заяві» №4143. 24 квітня 2019 року позивач отримав повторну відмову відповідача №1228/03-04 від 16.04.2019 року, згідно якої позивачем не дотримано вимогу про особисте звернення про поновлення пенсії. У листі відповідач послався на відсутність у позивача реєстрації на території України, а документи, які посвідчують особу позивача не відповідають Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій №22-1 від 25.11.2005 року. Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними, дискримінаційними та такими, що суперечать чинному законодавству, у зв`язку з чим просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 24.10.2019 відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання на 11.11.2019 о 10:00 год.

11.11.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку письмового провадження.

08.11.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким позовні вимоги не визнаються з таких підстав. 29.09.2017 року довірена особа позивача подала до відповідача заяву про поновлення ОСОБА_1 пенсії за віком, додавши до неї наступні документи: копія довіреності, копія паспорту, копія ідентифікаційного коду, трудова книжка від 05.12.1966 року та трудова книжка від 01.08.1973 року, оригінал апостильованої заяви про поновлення пенсії та особистої декларації, що підписана особисто позивачем, підпис якого завірено нотаріально. 04.10.2017 року листом № 2270/02 повідомило ОСОБА_1 про те, що заява про поновлення пенсії подається особою особисто або його законним представником, а також про необхідність подання заяви на запит пенсійної справи за новим місцем проживання, яка подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію за новим місцем проживання (реєстрації). 25.02.2019 до ГУ ПФУ в Херсонській області від представника позивача надіслано звернення від 21.02.2019 року, до якого додано: копію заяви про поновлення виплати пенсії від 06.07.2017 року;… копію заяви від 18.12.2018 про витребування пенсійної справи та поновлення виплати пенсії. Зазначає, що копії всіх доданих документів нотаріально не завірені належним чином (надано копії з нотаріально посвідчених документів), а документи про стаж, вік та заробітну плату також подано в копіях, що суперечить вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1.

03.12.2019 представником позивача була подана заява про розгляд справи без участі представника позивача.

04.12.2019 представник відповідача подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч.9 ст.205 КАС України).

Розглянувши надані документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд встановив наступне.

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 має такий трудовий стаж:

- 01.12.1966 року прийнятий в обласний Дім культури ім. Шевченка на посаду акомпаніатора;

- 03.10.1967 року звільнений з займаної посади у зв`язку з призовом до Радянської Армії;

- 15.01.1970 року зарахований на посаду керівника естрадного оркестру клуба;

- 14.06.1970 року звільнений з займаної посади у зв`язку з відбуттям на навчання;

- 25.06.1973 року прийнятий адміністратором самоокупної концертної бригади;

- переведений на посади акомпаніатора балетної студії та підготовчих груп дорослих колективів;

- 11.08.1979 року звільнений з займаної посади за власним бажанням;

- 05.11.1979 року прийнятий до ОСОБА_2 на посаду викладача фортепіано;

- 01.05.1980 року звільнений з займаної посади у зв`язку зі зміною місця проживання;

- 06.06.1990 року прийнятий на роботу в якості електромонтером;

- 28.12.1990 року звільнений у зв`язку за власним бажанням;

- 02.01.1991 року прийнятий в НПО "Прогрес" робітником;

- 22.07.1991 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП УРСР;

- 02.09.1991 року прийнятий охоронцем на дільницю № 3 РСУ-1;

- 10.01.1992 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП УРСР;

- 17.06.1997 року прийнятий в охорону ТОВ Фірма "Консоль, ЛТД";

- 16.02.1998 року звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП УРСР;

Також позивачем надано до пенсійного органу трудову книжку ОСОБА_1 , розпочату 01.08.1973 року, відповідно до якої позивач 01.08.1973 року призначений викладачем по класу фортепіано до Гвардійської ДМШ, звідки звільнений у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років 27.08.1998 року.

З серпня 1998 року ОСОБА_1 по досягненні пенсійного віку та наявності страхового стажу 25 років призначена пенсія за вислуги років, виплата якої припинена у зв`язку з переїздом на постійне місце проживання до інших країни.

18.02.1999 року ОСОБА_1 , який проживав за адресою: АДРЕСА_1 , виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де з 04.08.2004 року перебуває на консульському обліку в Посольстві України в Державі Ізраїль.

Відповідно до паспорту громадянина України для виїзду за кордон позивач 04.08.2004 року прийнятий на консульський облік в Посольстві України в Державі Ізраїль.

29.09.2017 року довірена особа позивача подала до Генічеського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області заяву про поновлення ОСОБА_1 пенсії за віком, додавши до неї наступні документи: копія довіреності, копія паспорту, копія ідентифікаційного коду, трудова книжка від 05.12.1966 року та трудова книжка від 01.08.1973 року, оригінал апостильованої заяви про поновлення пенсії та особистої декларації, що підписана особисто позивачем, підпис якого завірено нотаріально.

04.10.2017 року Генічеське об`єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області листом № 2270/02 повідомило ОСОБА_1 про те, що заява про поновлення пенсії подається особою особисто або його законним представником, а також про необхідність подання заяви на запит пенсійної справи за новим місцем проживання, яка подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію за новим місцем проживання (реєстрації).

21.02.2019 року представник позивача особисто звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області із заявою про витребування пенсійної справи та прийняття рішення по заяві. За змістом заяви подано належним чином завірені документи: копія довіреності; копія паспорта; копія ідентифікаційного номера; копія трудової книжки; копія заяви про призначення пенсії та супровідного листа з доказами прийняття управлінням 29.09.2017 року; оригінал заяви апостильованої та підписаної за власним волевиявленням відбитком пальця.

Розглянувши заяву позивача про поновлення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ГУ ПФУ в Херсонській області прийняло рішення про відмову у поновленні пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Райхман ОСОБА_3 Юрійовичу №13 від 26 лютого 2019 року.

Листом відповідача №1228/03-04 від 16.04.2019 з аналогічних підстав (проживання та реєстрація на території АР Крим та м. Севастополя, надсилання документів поштовим зв`язком та передача їх через представника за дорученням) відмовлено в поновленні виплати пенсії.

Не погоджуючись з вказаною відмовою в поновленні пенсії за віком, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Припинення виплат пенсій було передбачено пунктом 2 частини першої статті 49 та статтею 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в редакції, діючій до 7 жовтня 2009 року.

З дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу органи ПФУ мали відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

У цій справі, припинення виплати пенсії відбулося в період коли законодавством не передбачалося такої підстави припинення виплати пенсії, як виїзд особи, якій вже була призначена пенсія, за кордон.

В Рішенні № 25-рп/2009 констатовано, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Посилання відповідача на те, що заяву про поновлення виплати пенсії всупереч п.1.5 Порядку №22-1 не було подано особисто, є необґрунтованими, оскільки, згідно з наведеним пунктом заява про поновлення виплати пенсії може бути подана через законного представника, як це і було зроблено позивачем - її представник має відповідну довіреність на вчинення дій від імені позивача.

01.01.2004 набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в пункті 16 Прикінцевих та перехідних положеннях цього Закону зазначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років. Тобто, незважаючи на чинність положень статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», невизнання їх неконституційним, вони не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки, по-перше, предметом спору не є визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років, а по-друге, ці положення суперечать правовим висновкам, викладеним в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року N 25-рп/2009 та практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» умову не отримання особами пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) з інших джерел встановлено для осіб, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення".

В межах розгляду даної справи таких обставин не встановлено. Позивачу була призначена пенсія за віком у відповідності до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Таким чином, позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як громадянин України, що проживає на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішення у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

У зазначених вище правових позиціях ставилось питання щодо перерахунку пенсій особам, які проживають за межами України. Проте, суд вважає, що як перерахунок так і призначення пенсії не може ставитись в залежність від місця проживання громадянина, а відмова відповідача у поновленні позивачу пенсії з підстав, викладених у рішенні № 13 від 26.02.2019 та в листі №1228/03-04 від 16.04.2019 є помилковою, оскільки надані представником позивача документи підтверджували його повноваження на представництво інтересів ОСОБА_1 , позивачем подано заяву про витребування пенсійної справи, а підстави для відмови в поновленні пенсії стосуються призначення пенсії та її перерахунку, натомість в даному випадку мова йде про поновлення виплати вже раніше призначеної пенсії.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В рішенні Херсонського окружного адміністративного суду від 14 травня 2018 року в справі № 821/683/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про зобов`язання вчинити певні дії, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2018 року, зазначено, що у серпні 1998 року позивачу призначена пенсія за вислугою років, виплата якої припинена у зв`язку з його переїздом на постійне місце проживання до іншої країни, відтак у даному випадку можливе тільки поновлення виплати пенсії, а не призначення її знову, як про це просить позивач.

У свою чергу, для поновлення виплати пенсії законодавством передбачено обов`язок відповідача витребувати пенсійну справу від пенсійного органу, що призначав пенсію.

Втім, витребування пенсійної справи здійснюється за умови подання пенсіонером особисто або його законним представником заяви на запит пенсійної справи.

Позивач заяви на запит пенсійної справи при поданні документів про поновлення виплати пенсії відповідачу не подав, відтак у пенсійного органу не виникло обов`язку витребування пенсійної справи, без отримання якої у відповідача відсутні підстави для поновлення виплати пенсії.

Заяву на запит пенсійної справи № 4143 позивач направив на адресу відповідача 21 лютого 2019 року.

При цьому суд не погоджується з позицією ОСОБА_1 щодо поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, та, з урахуванням судових рішень в адміністративній справі № 821/683/18, вважає необхідним захистити права та інтереси позивача з урахуванням процесуальних строків передбачених для звернення до суду в КАС України.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).

Ні адміністративний позов, ні матеріали справи не містять відомостей щодо існування об`єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до відповідача із заявою про витребування пенсійної справи з 07.10.2009 року по 21.02.2019 року.

До адміністративного суду позивач звернувся 16 жовтня 2019 року.

Таким чином, адміністративний позов має бути задоволений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України, тобто не з 07.10.2009 року, а з 16.04.2019 року, оскільки позов поданий до суду 16.10.2019 року.

Аналогічна правова позиція стосовно застосування строків захисту прав та інтересів через призму процесуальних строків КАС України викладена в постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі №523/5348/17.

Згідно статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі - Закон №1282) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 2 Закону № 1282-XII, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі пенсії. Відповідно до частини 2 статті 46 Закону №1058, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (ст. 4 Закону № 2050-III). За змістом наведених норм обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Строки виплати пенсії встановлені Законом №1058-IV, відповідно до частини 1 статті 47 якого пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з підстав та предмету спору, системного аналізу положень чинного законодавства України та оцінки наявних у матеріалах справи доказів в сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонської області щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 , викладені в листі №1228/03-04 від 16.04.2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, буд.6, ) провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 (держава АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) з 16.04.2019 року відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з проведенням індексації, відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" і компенсації втрати частини доходів, відповідно до Закону України "Про компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати".

В інший частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Варняк С.О.

кат. 112010200