Справа № 826/13135/17
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 грудня 2019 року

Київ

справа №826/13135/17

адміністративне провадження №К/9901/49927/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Жука А. В.,

суддів: Мартинюк Н. М., Мельник-Томенко Ж. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Київській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_1 - Красника Станіслава Михайловича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.01.2018 року (постановлене у складі колегії суддів: головуючого судді Каракашьяна С.К., суддів Григоровича П.О., Смолія І.В.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2018 року (постановлену у складі колегії суддів: головуючого - Костюк Л.О.; суддів: Кузьмишиної О.М., Твердохліб В.А.)

І. Суть спору

1. У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Державної міграційної служби України третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасування рішення відповідача від 26 вересня 2017 року № 367-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. В обґрунтування позову зазначає, що батьків позивача було піддано дискримінації та переслідуванням за їх релігійні переконання в Узбекистані. Через це сім`я позивача і переїхала до Російської Федерації, де вони отримали російське громадянство. Однак згодом позивач змушений був залишити Російську Федерацію, так як був під загрозою депортації назад в Узбекистан, зазначеного висновку позивач дійшов з огляду на анулювання російського громадянства його батька та депортацію останнього до Узбекистану всупереч рішенню Європейського суду з прав людини щодо нього.

3. Вважаючи рішення від 26 вересня 2017 року № 367-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним та необґрунтованим, позивач звернувся до суду з вимогою про його скасування.

ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи

4. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Російської Федерації, народився в м. Наманган, Узбекистан. Позивач неодружений, мусульманин за релігійними переконаннями. За національністю - узбек, сповідує іслам (суніт), освіта - середня, має паспорт громадянина Російської Федерації для виїзду за кордон, військовозобов`язаний.

5. Наприкінці 1990-х років разом з батьками та сестрою переїхав до Російської Федерації, де постійно проживав до червня 2015 року в місті Тюмень.

6. Старша сестра заявника заміжня, проживає у Швеції, в Україні заявника супроводжують: мати - (має паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон); сестра, (неповнолітня, має паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон); брат - (неповнолітній, має паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон); сестра - (неповнолітня, має паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон); брат - (неповнолітній, має паспорт громадянина РФ для виїзду за кордон).

Батько, зі слів позивача, перебуває у в`язниці в Республіці Узбекистан. Всі близькі родичі по лінії батьків заявника проживають в Республіці Узбекистан в м. Наманган. Позивач володіє арабською, російською, узбецькою (рідна) та таджицькою мовами.

7. Відомості про статус заявника щодо військової служби суперечливі: у заяві-анкеті від 28.07.2015 року вказав, що є військовозобов`язаним, а під час додаткових співбесід стверджував протилежне.

Згідно із анкетою особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.07.2015 р. та відмітки про перетин українського кордону у паспорті, заявник разом з особами, які його супроводжують, залишив країну постійного проживання 25.06.2015 р. В`їзд в Україну здійснено 25.06.2015 р. легально літаком з паспортом громадянина РФ для виїзду за кордон.

8. У заяві заявник зазначив, що причиною, яка спонукала його разом з іншими членами родини покинути РФ, стала боязнь можливого позбавлення громадянства РФ, а також ймовірної, у такому випадку депортації до країни його народження - Республіки Узбекистан.

9. До України позивач прибув 25.06.2015 року через аеропорт «Бориспіль».

10. Вперше позивач звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Київській області у 2015 році.

11. Рішенням ДМС України від 25.11.2015 р. №811-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням ДМС України у Київській області на підставі даного рішення оформлено повідомлення від 07.12.2015 року №71 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення Державної міграційної служби України безпідставним та протиправним, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів із позовною заявою до Окружного адміністративного суду м. Києва.

12. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.10.2016 року №826/27006/15, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано Рішенням ДМС України від 25.11.2015 р. №811-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язано ГУ ДМС України в Київській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

13. Рішенням ДМС України від 26.09.2017 р. №367-17 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI, а небажання заявника повернутися до країни громадянства не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Головним управлінням ДМС України у Київській області на підставі даного рішення оформлено повідомлення від 02.10.2017 року № 259 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

14. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2018 року, в задоволенні позову відмовлено.

15. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність оскаржуваного рішення, оскільки позивач не надав достовірних чи правдивих фактів його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не навів фактів, які б свідчили про переслідування або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Суд першої інстанції виходив з того, що після переїзду з Узбекистану до Росії та навчання у третій країні ( Саудівській Аравії ) батько позивача був зареєстрований у Росії і отримав паспорт під зміненим прізвищем, що згодом стало відомо органам ФМС РФ та ймовірно стало причиною звинувачення його у повідомленні завідомо неправдивої інформації про себе і, як наслідок, позбавлення громадянства Російської Федерації. В той же час, зазначені обставини особисто до позивача відношення не мають, ці обставини стосуються виключно його батька, а їх правові наслідки - такі як затримання, позбавлення громадянства та екстрадиція - не розповсюджуються на позивача.

Крім цього, відомості про членство позивача у релігійних або інших організаціях, а також відомостей про оголошення його у розшук будь-якою країною відсутні.

16. Зазначена позиція підтримана постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2018 року, який за результатом апеляційного перегляду залишив рішення суду першої інстанції без змін.

IV. Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції

17. 04 травня 2019 року касаційна скарга адвоката ОСОБА_1 - Красника Станіслава Михайловича надійшла до Верховного Суду.

18. Ухвалою Верховного Суду від 10 травня 2019 року було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/13135/17 за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_1 - Красника Станіслава Михайловича /

19. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівником секретаріату Касаційного адміністративного суду від 06.06.19р. № 641/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до складу іншої судової палати судді-доповідача Желтобрюх І.Л.

20. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2019 року для розгляду справи № 826/13135/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Жук А.В., суддів: Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.

Ухвалою судді Верховного Суду від 10.12.2019 дану адміністративну справу прийнято до провадження в складі зазначеної колегії та призначено її до попереднього касаційного розгляду.

V. Касаційне оскарження

21. У касаційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить скасувати їх рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

22. В обґрунтування касаційної скарги вказує, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, оскільки особиста ситуація заявника та загрози для нього в Узбекистані не проаналізовано.

Крім того, не враховано, що батька позивача позбавлено громадянства Російської Федерації та повернуто в Узбекистан, а порушення прав людини щодо батька позивача встановлено у рішенні Європейського суду з прав людини.

23. Водночас представник ДМС України у запереченні вказує на безпідставність касаційної скарги і просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. Зазначає, що позивач є громадянином Російської Федерації, а тому має право на гарантії у сфері безпеки, визначені законодавством Російської Федерації.

Крім того, зазначає, що з часу позбавлення громадянства Російської Федерації батька позивача, сам позивач протягом трьох років знаходився на території Російської Федерації та жодних дій щодо позбавлення його громадянства цієї держави не було вчинено державними органами Російської Федерації.

VI. Релевантні джерела права й акти їх застосування

24. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

25. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

26. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

27. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

28. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

29. Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

30. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

31. Частиною сьомою статті 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

32. За змістом статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

33. Частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

34. Частиною одинадцятою статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

35. Виходячи зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

36. Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

37. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

38. Згідно положень пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

VII. Позиція Верховного Суду

39. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

40. При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

41. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

42. З матеріалів справи вбачається, що позивач прибув в України у 2015 році. В обґрунтування заяви про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказав про його можливі переслідування на території Республіки Узбекистан через релігійну приналежність до ісламу. Будучи громадянином Російської Федерації позивач побоюється втрати громадянства Російської Федерації з подальшим видворенням до Республіки Узбекистан.

43. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є громадянином Російської Федерації, має паспорт цієї країни для виїзду за кордон. Переслідувань позивача у країні перебування матеріалами справи не встановлено, конкретних фактів та доказів можливого переслідування позивача на території Російської Федерації у заяві не наведене, та в ході анкетування позивача ним відповідачу не вказано.

44. Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками, зокрема, релігійних переконань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

45. Згідно з абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

46. В матеріалах справи наявний мотивований висновок Головного управління ДМС України у Київській області, згідно з яким доцільно відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

47. При перевірці об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

48. Крім того, при прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу позивача та інші обставини необхідні для прийняття такого рішення, і обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

49. Водночас, ДМС України під час прийняття оскаржуваного рішення враховано факт відсутності у позивача будь-яких документальних підтверджень повідомленої інформації про можливу втрату громадянства Російської Федерації з подальшим видворенням до Республіки Узбекистан через релігійну приналежність до ісламу.

50. Крім того, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення було враховано результати проведення моніторингу відкритих джерел інформації, згідно яких мусульмани (суніти) складають більшість населення Узбекистану. При цьому необхідно враховувати, що позивач хоч і народився в Узбекистані, на сьогодні має громадянство Російської Федерації, що надає йому гарантії як громадянину цієї держави від незаконного вислання, екстрадиції тощо.

51. Таким чином, судами не встановлено жодного конкретного факту про можливі утиски через релігійні погляди щодо позивача в країні походження, а відповідні твердження не можуть розцінюватись як переслідування та загроза його життю по релігійним причинам. Крім того, станом на час розгляду справи позивач є громадянином Російської Федерації.

52. Крім того, як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач безперервно перебуває в Україні з 2015 року, після втрати громадянства Російської Федерації його батьком у 2012 році протягом більше двох років проживав на території Російської Федерації, що спростовує твердження позивача про причини виїзду з Російської Федерації з підстав побоювання, що органи влади Російської Федерації позбавлять його громадянства та видворять до Республіки Узбекистан. Посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі стосовно батька заявника не може слугувати безперечним доказом підстав для надання статусу біженця позивачу, оскільки як встановлено судами попередніх інстанцій, позбавлення батька заявника громадянства Російської Федерації саме по собі не зумовило рішення про повернення до Узбекистану. Натомість батька заявника повернуто до країни походження у зв`язку з обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень у цій державі.

53. Таким чином, ДМС України зроблено висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

54. В свою чергу відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існував на момент залишення ним країни походження, в тому числі, з урахуванням країни походження позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

55. За такого правового врегулювання та обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, зокрема такі доводи відсутні з огляду на результати проведеного з позивачем анкетування. Таким чином позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Російської Федерації у 2015 році добровільно.

56. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

57. З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

58. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.01.2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 05.04.2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

А. В. Жук

Н. М. Мартинюк

Ж. М. Мельник-Томенко