Справа № 640/6575/19
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6575/19 Суддя (судді) першої інстанції: Смолій І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б.,

Беспалова О.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузьміної Ю.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Коталейчука С.П.,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року про залишення позову без розгляду (суддя Смолій І.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії внутрішніх справ про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Національної академії внутрішніх справ, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення розрахунків компенсації втрати частини доходів за період незаконного звільнення з 03.04.2015 по 02.11.2015 та не здійснення виплат компенсації втрати частини доходів за період незаконного звільнення з 03.04.2015 по 02.11.2015;

- зобов`язати відповідача здійснити розрахунки компенсації втрати частини доходів за період незаконного звільнення з 03.04.2015 по 02.11.2015;

- зобов`язати відповідача здійснити виплату позивачу компенсації втрати частини доходів за період незаконного звільнення з 03.04.2015 по 02.11.2015.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, позивач подав апеляційну скаргу, з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року та повернути справу до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що відповідно до ст.233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Крім того, апелянт вказує, що у постанові Верховного Суду від 22.10.2019 по справі №540/2655/18 зазначено, що працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у в`язку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

03.12.2019 до суду апеляційної інстанції від Національної академії внутрішніх справ надійшли пояснення на апеляційну скаргу, у якій вказує, що рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року є таким, що прийнято у відповідності до ст. 242 КАС України, а тому вимоги апеляційної скарги є такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню.

У відзиві відповідач зазначає, що апелянт посилається на норми закону, які не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вимоги позивача врегульовуються спеціальним законом, а саме Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", а не КЗпП України.

Відповідач просить врахувати висновки, викладені у рішенні Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року по справі № 522/13736/15.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку позивача та думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 20.10.2015 у справі №824/1937/15-а адміністративний позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано наказ Національної академії внутрішніх справ від 03.04.2015 №41ст «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності інспектора відділення забезпечення навчального процесу ННІПФЕКП НАВУ капітана міліції ОСОБА_1 »; визнано протиправним та скасовано наказ Національної академії внутрішніх справ від 03.04.2015 №45 о/с по особовому складу; поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів Національної академії внутрішніх справ з 04.04.2015; стягнуто з Національної академії внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 10979 (десять тисяч дев`ятсот сімдесят дев`ять) грн 96 коп.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено; постановлено постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

На виконання зазначеної постанови, відповідачем видано наказ №172о/с від 03.11.2015 про скасування наказу Національної академії внутрішніх справ від 03.04.2015 №41ст «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» та наказ Національної академії внутрішніх справ від 03.04.2015 №45 о/с у частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_1) з посади інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів. Поновлено капітана міліції ОСОБА_1 (НОМЕР_1) на посаді інспектора відділення забезпечення навчального процесу навчально-наукового інституту підготовки фахівців для експертно-криміналістичних підрозділів. Відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку провести виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяці - 2458,20 грн.

Згідно відомості зарахування коштів №989 від 04.11.2015 на суму 1959,57 грн. та №1019 від 12.11.2015 на суму 17328,97 грн. позивачу виплачено грошові кошти.

Вважаючи, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не проведення розрахунків компенсації втрати частини доходів за період незаконного звільнення з 03.04.2015 по 02.11.2015 та не здійснення виплат компенсації втрати частини доходів за період незаконного звільнення з 03.04.2015 по 02.11.2015, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки про обставини не проведення розрахунків компенсації втрати частини доходів за період незаконного звільнення, позивач повинен був дізнатися починаючи з 03.11.2015 (дата поновлення на посаді), то реалізація права на судовий захист в рамках даної справи відбулась поза межами встановлених строків, що є підставою для залишення позову без розгляду в цій частині позовних вимог, а тому звернення позивача до суду в квітні 2019 року з позовними вимогами, які стосуються протиправності дій відповідача в 2015 році, відбулось поза межами строку, установленого ч.2 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає такі висновки суду першої інстанції про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду передчасними, з огляду на наступне.

Завданням адміністративного судочинства в силу частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - «КАС України») є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких учиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Частиною першою статті 120 КАС України встановлено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

В силу положень частини першої та другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла до 15.12.2017), адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.99 КАС України в редакції до 15.12.2017).

Аналогічна норма щодо строку звернення до суду знайшла своє відображення в новій редакції Кодексу адміністративного судочинства України, яка набула чинності з 15.12.2017 (ч.5 ст.122 КАС України).

Частина третя статті 122 КАС України передбачає, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" передбачено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо.

Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлені умови отримання цієї компенсації, а саме, порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відтак, ці виплати не здійснюються автоматично із нарахуванням спірних сум.

Предметом позову у цій справі є стягнення компенсації втрати частини доходів через порушення строків їх виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення) тощо.

На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

На думку Конституційного Суду України, спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України виходив з того, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 КЗпП України підлягає застосуванню у випадках пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов`язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат.

Разом з тим, судом першої інстанції при винесенні спірної ухвали не здійснено системного аналізу наведених положень чинного законодавства, рішень Конституційного Суду України, не досліджено природу такої виплати, як компенсація втрати частини доходів та не з`ясовано причин та обставин, на підставі яких така виплата може здійснюватися, а відтак, суд першої інстанції необґрунтовано та передчасно дійшов висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 жовтня 2019 року у справі №540/2655/18 працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем; це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.

Щодо доводів відповідача про необхідність врахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року по справі № 522/13736/15, колегія суддів зазначає, що такі не можуть бути враховані, оскільки у справі №522/13736/15 Верховний Суд досліджував питання початку та закінчення перебігу строку звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, та дійшов висновку, що кошти, нараховані працівникам за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, не входять до складу фонду заробітної плати, тому звернення позивача до суду із вимогою про стягнення цих коштів обмежується трьома місяцями позовної давності, що в даному випадку не є аналогічним обставинам даної справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

За змістом частини першої статті 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, вказане призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 312, 320, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 жовтня 2019 року скасувати, а справу №640/6575/19 направити до Окружного адміністративного суду м. Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов