Справа № 296/9681/19
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 296/9681/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Сингаївський О.П.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

11 грудня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Ватаманюка Р.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В :

в вересні 2019 року позивач Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області звернулось до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 про затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення видворення останнього за межі території України і розміщення в пункті тимчасового перебування іноземців строком на шість місяців.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 01.10.2019 позов задоволено.

Не погоджуючись з даним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не з`ясував усі обставини, що мають значення для справи та надав не належну оцінку тим обставинам та доказам, що присутні в матеріалах справи.

Позивач в судове засідання не з`явився, повноважного представника не направив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Разом з тим, до апеляційного адміністративного суду надійшов відзив, в якому позивач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повноважного представника не направив, хоча були належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, обмежені строки розгляду справи та жоден з учасників справи в судове засідання не з`явився, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами, Народицьким РС УДМС України в Житомирській області 28.02.2014 було винесено рішення про примусове повернення за межі території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6-7). На час розгляду справи вказане рішення є чинним та не оскаржено (доказів протилежного суду не надано).

29.04.2014 рішенням Народицького районного суду Житомирської області в справі №284/358/14-а було задоволено адміністративний позов про примусове видворення відповідача за межі території України. При цьому, зазначеним рішенням було встановлено, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 знаходиться на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України, законних підстав перебування його на території України судом не встановлено (а.с.16).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 26.02.2014 громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу на суму 510 грн. за ч.1 ст.203 КУпАП, оскільки останній з 09.07.2013 перебуває на території України нелегально.

28.02.2014 відносно ОСОБА_1 було прийнято рішення про примусове повернення з України та взято зобов`язання покинути територію України до 28.03.2014.

Зазначені обставини відповідачем не заперечуються та підтверджуються копіями постанови серії ПН МЖТ №008841 від 26.02.2014 (а.с.4) й рішення про примусове повернення ОСОБА_1 з України (а.с.5).

Особа громадянина Узбекистану ОСОБА_1 встановлена та підтверджується паспортом громадянина Узбекистану НОМЕР_1 (а.с.3).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 знаходиться на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України, законних підстав перебування його на території України судом не встановлено, з врахуванням вимог ст.30 Закону він підлягає затриманню з метою ідентифікації та (або) забезпеченню видворення за межі території України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.

Згідно з ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Як передбачено ч.4 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, на підставі заяви поданої органом охорони державного кордону до іноземця або особи без громадянства суд може застосувати такий захід як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Згідно з приписами ч.11 ст.289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що у відповідача відсутні визначені законодавством та міжнародними договорами України підстави для перебування в Україні, відсутні також обставини, які, згідно ч.8 ст.26 та ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» забороняють примусове видворення за межі України (Відповідачі не перебувають у процедурі визнання біженцем та особами, які потребують додаткового захисту; не підпадають під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; в країні громадянської належності їх життю або свободі не загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; не загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; не загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки).

Також, як встановлено з матеріалів справи 29.04.2014 рішенням Народицького районного суду Житомирської області в справі №284/358/14-а було задоволено адміністративний позов про примусове видворення відповідача за межі території України. При цьому, зазначеним рішенням було встановлено, що громадянин Узбекистану ОСОБА_1 знаходиться на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України.

Однак, відносно відповідача було порушено кримінальне провадження.

Згідно вироку Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24.02.2016 в справі №283/2175/15-к, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.152 ч.3 КК України, і призначено йому покарання у виді семи років шести місяців позбавлення волі, строк відбуття покарання ОСОБА_1 обчислювати з 08 серпня 2014 року та зарахувано строк попереднього ув`язнення з 08.08.2014 по 24.02.2016 як відбуте покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Отже, з врахуванням вказаного вище було неможливим виконання рішення Народицького районного суду Житомирської області від 29.04.2014.

Разом з тим, 01.10.2019 відповідач звільнився з Державної установи "Житомирська виправна колонія №4" у зв`язку з закінченням строку відбуття покарання, а тому рішення Народицького РС УДМС України в Житомирській області від 28.02.2014 про примусове повернення за межі території України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке на даний момент чинне та не оскаржувалось, підлягає подальшому виконанню. В свою чергу, відповідач не виконав його в добровільному порядку, що й спричинило звернення з позовом до суду. Отже, дій позивача є правомірними.

Щодо доводів представника відповідача, колегія суддів зазначає, що спеціальною нормою права, яка визначає суб`єктів звернення з позовами про примусове видворення іноземців, є стаття 288 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Таким чином, вказаною нормою визначено те, що позов про примусове видворення іноземців може бути поданий, зокрема, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом та його територіальним підрозділом.

Відповідно до п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою КМ України №360 від 20.08.2014, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п.7 Положення ДМС здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Отже, Державна Міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції; Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області - територіальний орган ДМС.

Таким чином, Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, як територіальний орган ДМС, має право звернутися до суду з позовом про видворення іноземця.

Разом з тим, згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п.113 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» (заява № 22414/93) будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п. 1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим.

Європейський Суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в Законі.

Крім того, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

А тому, оскільки доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 01 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Ватаманюк Р.В.