Справа № 420/400/19
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/400/19

Головуючий в 1 інстанції: Корой С.М. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса 22 липня 2019 року

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Яковлєва О.В.,

суддів Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Державній міграційній службі України, а саме: визнання протиправним та скасування рішення № 316-18 від 23 серпня 2018 року; зобов`язання прийняти рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог не відповідає встановленим обставинам справи, так як судом першої інстанції не надано належної оцінки посилання позивача на той факт, що він є учасником земельного конфлікту в Афганістані та в нього є обґрунтовані побоювання за своє життя.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що судом першої інстанції не надано належної оцінки зазначеним та загальновідомим фактам систематичного порушення прав людини та ситуації загальнопоширеного насильства в Афганістані.

В свою чергу, відповідачем подано відзив на отриману апеляційну скаргу у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивач не має права на визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем с. Де-Нула провінції Бамін, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

При цьому, позивач покинув країну походження 26 жовтня 2012 року авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (РФ). З Москви одразу виїхав легковим автомобілем, під час подорожі чотири рази змінював автотранспорт. Державний кордон України перетинав нелегально, поза пунктом пропуску, 28 жовтня 2012 року позивач прибув до м. Одеси.

Також, як встановлено судом з матеріалів особової справи позивача та не заперечується сторонами, позивач вже звертався до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, з наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що установчими даними позивача при вказаних зверненнях зазначено:

Так, 20 листопада 2012 року позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував її в цілому побоюваннями стати жертвою переслідувань невідомих йому людей, які змушували позивача до співпраці з ними (т.1 а.с. 172-179).

При цьому, рішенням Державної міграційної служби України № 764-14 від 19 грудня 2014 року з посиланням на ст. 10 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с. 169).

В свою чергу, за наслідком отримання повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем оскарженого його до Одеського окружного адміністративного суду (справа №815/992/15).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2015 року, яка набрала законної сили 04 червня 2015 року, судом відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 19 грудня 2014 року № 764-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання прийняти рішення.

Між тим, 04 липня 2017 року позивач повторно звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою № 97 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши причиною звернення те, що він покинув Афганістан по причинам безпеки та військового конфлікту в країні його громадянської належності. Позивач зазначив, що повертатись на батьківщину він не може, так як там триває війна (т.1 а.с.97-100).

При цьому, 02 серпня 2018 року, заступником начальника управління-начальником відділу по роботі з шукачами захисту УПШЗСІ ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.70-85)

Внаслідок чого, 23 серпня 2018 року міграційним органом прийнято рішення № 316-18 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (а.с.68), яким на підставі вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з отриманою відмовою позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок про відмову у скасуванні оскаржуваного рішення міграційного органу, так як відсутні підстави вважати позивача біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" - в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) - у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 16 березня 2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації він є громадянином Ісламської Республіки Афганістан, який не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки побоюється за власне життя у разі повернення на Батьківщину через наявність у його родини земельного конфлікту та через наявність ситуації загальнопоширеного насильства в Афганістані.

При цьому, перебуваючи на території України, вказана особа звернулась до міграційного органу за отриманням притулку у передбаченому ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку.

Між тим, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що необхідною умовою для визнання особи біженцем є факт наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, із зібраних пояснень позивача вбачається, що вказані побоювання щодо повернення до Афганістану обґрунтовуються існуванням земельного конфлікту навколо землі, належній його родині.

В свою чергу, міграційним органом та судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач вже звертався за захистом до міграційних органів в Україні та зазначав іншу історію переслідування.

Крім того, в новій історії переслідування позивача наявні численні суперечності у викладених історіях переслідування позивача, а також відсутність беззаперечних доказів загрози життю позивача у Афганістані.

При цьому, з пояснень особи вбачається, що він та його родина ніколи не зазнавали будь-яких утисків за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства).

Крім того, родина позивача залишилися проживати в Афганістані.

Внаслідок чого, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем обставини переслідувань є непереконливими, а як наслідок такими, що не дають підстав вважати його біженцем.

Також, колегія суддів погоджується з наданою та дослідженою судом інформацією про країну походження позивача, як на підставу для відмови у визнанні його особою, що потребує додаткового захисту.

В даному випадку, згідно зібраної інформацією, Афганська національна поліція (ANP) забезпечує достатній рівень безпеки в Афганістані.

Внаслідок чого, враховуючи зібрану судом інформацію по країні походження позивача вбачається, що його повернення до Афганістану не несе особистої загрози життю чи здоров`ю.

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено вірний висновок щодо відмови у визнанні позивача біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Яковлєв О.В.
Судді Градовський Ю.М. Крусян А.В.