Справа № 640/8453/19
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 грудня 2019 року № 640/8453/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Катющенка В.П., суддів: Кармазіна О.А., Скочок Т.О. за участю секретаря судового засідання Рябого І.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 , ОСОБА_2
до третя особа проКабінету Міністрів України Адміністрація Державної прикордонної служби України визнання протиправним та нечинним абзацу 4 пункту 33 Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147,
за участю:

від позивачів - ОСОБА_3 ;

від відповідача - Шокун О.В.;

від третьої особи - Хужин К.А.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просять суд визнати протиправним та нечинним абзац 4 пункту 33 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147, наступного змісту: "Маломірні судна, інші плавзасоби можуть виходити (крім засобів розваг на воді, які виходять на відстань до 2 морських миль) у територіальне море та внутрішні води України згідно з інструкціями про порядок обліку та випуску маломірних суден, інших плавзасобів у територіальне море та внутрішні води України за умови завчасного, не пізніше ніж за одну годину до виходу, інформування адміністраціями об`єктів базування, які ними обліковуються, відповідних підрозділів Державної прикордонної служби, у зоні відповідальності яких вони перебувають".

В обгрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1998 № 1147 "Про прикордонний режим" було затверджено Положення Про прикордонний режим, до якого неодноразово вносились зміни. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 52 абзац 4 пункту 33 Положення про прикордонний режим викладено в редакції, яку позивачі вважають такою, що підлягає визнанню протиправною та нечинною.

Так, позивачі посилаються на невідповідність змісту постанови Уряду меті її прийняття, оскільки метою прийняття останньої слугувала протидія вхідній нелегальній міграції, постанова ж посилює контроль за переміщенням громадян по територіям контрольованого прикордонного району.

Також позивачі зазначають, що встановлення обов`язку у зазначеному абзаці не пізніше, ніж за одну годину інформувати відповідні підрозділи Державної прикордонної служби про запланований вихід маломірних суден, інших плавзасобів у територіальне море та внутрішні води України, є нечітким та порушує низку конституційних гарантій прав людини, підкріплених актами міжнародного законодавства, а саме: права вільного пересування в межах кожної держави; безпідставного втручання в особисте та сімейне життя (права на повагу до приватного та сімейного життя); права користуватися природними об`єктами права власності народу (державної власності).

Крім того, позивачі посилаються на процедурні порушення, допущені відповідачем під час прийняття постанови від 27.07.1998 № 1147, від 08.12.2010 № 1110 та від 03.02.2016 № 52.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 640/8453/19 та призначено підготовче засідання.

У підготовчому судовому засіданні 20.08.2019 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачами строку звернення до суду на підставі частини третьої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

24.06.2019 представником відповідача подано відзив на позов, у якому останнім зазначено, що на реалізацію положення статті 23 Закону України "Про державний кордон України" Кабінетом Міністрів України у межах своїх повноважень прийнято постанову від 27.07.1998 № 1147 "Про прикордонний режим" та затверджено відповідне Положення.

Пункт 33 вказаного Положення визначає, що випуск маломірних суден, інших плавзасобів у територіальне море, внутрішні води України здійснюється адміністраціями об`єктів базування після належного оформлення згідно з інструкціями про порядок обліку та випуску маломірних суден, інших плавзасобів у територіальне море та внутрішні води України, які затверджуються радою міністрів Автономної республіки Крим, обласними та Севастопольською міською державними адміністраціями за погодженнями з органами державного кордону, в зоні відповідальності яких вони розташовані.

Інструкцією про порядок обліку та випуску маломірних суден, інших плавзасобів у територіальне море та внутрішні води в межах Одеської області, затвердженої розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації від 22.03.2018 № 260/А-2018, чітко визначена процедура інформування органів державного кордону.

Крім того, твердження позивачів про порушення їх права вільного пересування та користування природними об`єктами права власності народу є їх суб`єктивним поглядом, а оскаржуваний абзац їх права не порушує.

Процедурні ж порушення не можуть бути єдиною підставою для скасування нормативно-правового акта чи його частини.

19.06.2019 від третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву, у яких остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх необгрунтованість.

09.07.2019 представником позивачів подано відповідь на відзив, у якому представник зазначав, що персональні дані пасажирів маломірних суден реєструються в Журналі випуску суден, й зазначена інформація надалі передається органам охорони державного кордону, що додатково підтверджує порушення прав позивачів.

09.09.2019 до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, у яких зазначено, що необхідність встановлення та існування таких норм контролю викликана координацією третьою особою діяльності державних органів, що здійснюють різні види контролю при перетинанні державного контролю або беруть участь у забезпеченні режиму державного кордону, прикордонного режиму і режиму в пунктах пропуску через державний кордон України. Наведене обумовлено необхідністю належного виконання покладених на Держприкордонслужбу завдань.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2019 закрито підготовче провадження у справі № 640/8453/19 та призначено справу до розгляду колегією у складі трьох суддів у судове засідання на 04.12.2019.

У судовому засіданні 04.12.2019 представник позивачів позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 04.12.2019 заперечував проти задоволення позовних вимог.

Представник третьої особи у судовому засіданні 04.12.2019 також просив суд відмовити у задоволенні позову.

На підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 04.12.2019 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до Закону України "Про державний кордон України" Кабінет Міністрів України 27.07.1998 постановою № 1147, зокрема, установив вздовж державного кордону на його сухопутних ділянках і вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм прикордонну смугу у межах прилеглих до кордону територій селищних і сільських рад, де запроваджується прикордонний режим; затвердив перелік міст і районів, в межах територій яких можуть бути встановлені контрольовані прикордонні райони; Положення про прикордонний режим.

Пунктом 33 Положення про прикордонний режим, затвердженого вказаною постановою, визначалось, що випуск самохідних і несамохідних суден, інших плавзасобів у внутрішні води здійснюється адміністрацією пристані, причалу або пункту базування згідно з інструкцією, яка затверджується місцевими державними адміністраціями разом з відповідними підрозділами Прикордонних військ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.2010 № 1110 були внесені суттєві зміни до Положення про прикордонний режим та, зокрема, пункт 33 викладено у новій редакції, відповідно до абзацу 4 якого випуск маломірних суден, інших плавзасобів за межі 2 морських миль здійснюється відповідно до Інструкції після належного оформлення їх адміністрацією причалу, пристані або пункту базування та завчасного не пізніш як за одну годину інформування відповідних підрозділів Державної прикордонної служби, у зоні відповідальності яких буде здійснено вихід за межі 2 морських миль.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 52 "Про внесення змін до Положення про прикордонний режим" абзац 4 пункту 33 вказаного Положення викладено у діючій на даний час редакції, відповідно до якої маломірні судна, інші плавзасоби можуть виходити (крім засобів розваг на воді, які виходять на відстань до 2 морських миль) у територіальне море та внутрішні води України згідно з інструкціями про порядок обліку та випуску маломірних суден, інших плавзасобів у територіальне море та внутрішні води України за умови завчасного, не пізніше ніж за одну годину до виходу, інформування адміністраціями об`єктів базування, які ними обліковуються, відповідних підрозділів Державної прикордонної служби, у зоні відповідальності яких вони перебувають.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вважаючи, що абзац 4 пункту 33 Положення про прикордонний режим в діючій редакції (редакції постанови Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 52) не відповідає національним нормативно-правовим актам вищої юридичної сили та положенням ратифікованих Україною актам міжнародного законодавства, звернулись до суду з даним позовом про визнання його протиправним та нечинним.

Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.05.2018 Одеським прикордонним загоном складено протокол про адміністративне правопорушення ПдРУ № 160333 у відношенні ОСОБА_2 , який, будучи посадовою особою, здійснив випуск в море маломірного плавзасобу без завчасного, не пізніше ніж за одну годину до виходу, інформування підрозділу прикордонної служби, в зоні відповідальності якого здійснюється випуск, чим порушено пункт 33 Положення про прикордонний режим.

Також з матеріалів справи вбачається, що 13.05.2018 на маломірному плавзасобі, який вийшов у море, серед інших осіб (пасажирів) у журналі випуску суден зазначено й ОСОБА_1 .

За наведених обставин суд приходить до висновку, що позивачі належать до кола осіб, визначених частиною другою статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як уже зазначалось, позивачі посилаються на невідповідність змісту постанови Уряду меті її прийняття, оскільки метою прийняття останньої слугувала протидія вхідній нелегальній міграції, постанова ж посилює контроль за переміщенням громадян по територіям контрольованого прикордонного району.

Також позивачі зазначають, що встановлення обов`язку у зазначеному абзаці не пізніше, ніж за одну годину інформувати відповідні підрозділи Державної прикордонної служби про запланований вихід маломірних суден, інших плавзасобів у територіальне море та внутрішні води України, є нечітким та порушує низку конституційних гарантій прав людини, підкріплених актами міжнародного законодавства, а саме:

права вільного пересування в межах кожної держави, закріплене у статті 2 Протоколу № 4 від 16.09.1963 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, у статті 13 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948, статті 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 19.12.1966 та статті 33 Конституції України. Завчасне інформування органів державної прикордонної служби України, за твердженнями позивачів, свідчать про отримання згоди на вихід плавзасобів у територіальне море та внутрішні води України, порушує конституційне право людей, які перебувають на таких суднах, на вільне пересування територією України;

безпідставного втручання в особисте та сімейне життя (права на повагу до приватного та сімейного життя), гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, положеннями, закріпленими у статті 12 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948, статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 19.12.1966 та статтею 32 Конституції України, оскільки після виходу плавзасобу в територіальне море України на просту прогулянку (без перетинання державного кордону) стає відома конфіденційна інформація про особисте та сімейне життя особи;

права користуватися природними об`єктами права власності народу (державної власності), закріплене у статтях 13, 41 Конституції України, оскільки територіальне море України знаходиться в межах кордонів України, а відтак для кожної фізичної особи діє непорушна конституційна гарантія - право користуватись цим водним ресурсом як природним об`єктом права власності народу.

Надаючи оцінку доводам позивачів, суд зазначає наступне.

Згідно статті 2 Протоколу № 4 від 16.09.1963 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод (Свобода пересування): 1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. 2. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. 3. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. 4. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини нiхто не може зазнавати безпiдставного втручання у його особисте i сiмейне життя, безпiдставного посягання на недоторканнiсть його житла, тайну його кореспонденцiї або на його честь i репутацiю. Кожна людина має право на захист закону вiд такого втручання або таких посягань.

Кожна людина має право вiльно пересуватися i обирати собi мiсце проживання у межах кожної держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, i повертатися у свою країну (стаття 13 Загальної декларації прав людини).

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права закріплено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Ніхто не може бути свавільно позбавлений права на в`їзд у свою власну країну.

Відповідно до статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання чи таких посягань.

І згідно статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 33 Основного Закону встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно статті 41 Основного Закону кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Як уже зазначалось, абзац 4 пункту 33 постанови Кабінету Міністрів України від 27.07.1998 № 1147 "Про прикордонний режим" у діючій редакції, яка оскаржується позивачами, визначає, що маломірні судна, інші плавзасоби можуть виходити (крім засобів розваг на воді, які виходять на відстань до 2 морських миль) у територіальне море та внутрішні води України згідно з інструкціями про порядок обліку та випуску маломірних суден, інших плавзасобів у територіальне море та внутрішні води України за умови завчасного, не пізніше ніж за одну годину до виходу, інформування адміністраціями об`єктів базування, які ними обліковуються, відповідних підрозділів Державної прикордонної служби, у зоні відповідальності яких вони перебувають.

Таким чином, дана норма визначає, що по перше, - маломірні судна, інші плавзасоби можуть виходити (крім засобів розваг на воді, які виходять на відстань до 2 морських миль) у територіальне море та внутрішні води України згідно з інструкціями про порядок обліку та випуску маломірних суден, інших плавзасобів у територіальне море та внутрішні води України, тобто, відсилає до відповідних інструкцій.

А по друге, - дана норми містить умову завчасного, не пізніше ніж за одну годину до виходу, інформування адміністраціями об`єктів базування, які ними обліковуються, відповідних підрозділів Державної прикордонної служби, у зоні відповідальності яких вони перебувають.

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що абзац 4 пункту 33 Положення про прикордонний режим, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України у редакції постанови № 52 від 03.02.2016, не містить у собі жодного порушення чи обмеження наведених прав людини, зазначених позивачами.

Крім того, відповідно до частин першої - четвертої статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.

Згідно статті 1 Закону України "Про державний кордон України" державний кордон України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

Відповідно до частини першої статті 2 наведеного Закону Державний кордон України визначається Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Захист державного кордону України є невід`ємною частиною загальнодержавної системи забезпечення національної безпеки і полягає у скоординованій діяльності військових формувань та правоохоронних органів держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Ця діяльність провадиться в межах наданих їм повноважень шляхом вжиття комплексу політичних, організаційно-правових, дипломатичних, економічних, військових, прикордонних, імміграційних, розвідувальних, контррозвідувальних, оперативно-розшукових, природоохоронних, санітарно-карантинних, екологічних, технічних та інших заходів (ч. 2 ст. 2 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 2 зазначеного Закону координація діяльності військових формувань та правоохоронних органів держави із захисту державного кордону здійснюється Державною прикордонною службою України.

Охорона державного кордону України є невід`ємною складовою загальнодержавної системи захисту державного кордону і полягає у здійсненні Державною прикордонною службою України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах, а також Збройними Силами України у повітряному та підводному просторі відповідно до наданих їм повноважень заходів з метою забезпечення недоторканності державного кордону України (ч. 4 ст. 2 Закону).

Згідно частини п`ятої статті 2 наведеного Закону Кабінет Міністрів України у межах своїх повноважень вживає заходів щодо забезпечення захисту та охорони державного кордону і території України.

Статтею 3 Закону України "Про державний кордон України" визначено, що державний кордон України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, встановлюється: 1) на суші - по характерних точках і лініях рельєфу або ясно видимих орієнтирах; 2) на морі - по зовнішній межі територіального моря України; 3) на судноплавних річках - по середині головного фарватеру або тальвегу річки; на несудноплавних річках (ручаях) - по їх середині або по середині головного рукава річки; на озерах та інших водоймах - по прямій лінії, що з`єднує виходи державного кордону України до берегів озера або іншої водойми. Державний кордон України, що проходить по річці (ручаю), озеру чи іншій водоймі, не переміщується як при зміні обрису їх берегів або рівня води, так і при відхиленні русла річки (ручаю) в той чи інший бік; 4) на водосховищах гідровузлів та інших штучних водоймах - відповідно до лінії державного кордону України, яка проходила на місцевості до їх заповнення; 5) на залізничних і автодорожніх мостах, греблях та інших спорудах, що проходять через прикордонні ділянки судноплавних і несудноплавних річок (ручаїв), - по середині цих споруд, або по їх технологічній осі, незалежно від проходження державного кордону України на воді.

Відповідно до статті 5 наведеного Закону до територіального моря України належать прибережні морські води шириною 12 морських миль, відлічуваних від лінії найбільшого відпливу як на материку, так і на островах, що належать Україні, або від прямих вихідних ліній, які з`єднують відповідні точки. Географічні координати цих точок затверджуються в порядку, який встановлюється Кабінетом Міністрів України. В окремих випадках інша ширина територіального моря України може встановлюватись міжнародними договорами України, а при відсутності договорів - відповідно до загальновизнаних принципів і норм міжнародного права.

До внутрішніх вод України належать: 1) морські води, розташовані в бік берега від прямих вихідних ліній, прийнятих для відліку ширини територіального моря України; 2) води портів України, обмежені лінією, яка проходить через постійні портові споруди, які найбільше виступають у бік моря; 3) води заток, бухт, губ і лиманів, гаваней і рейдів, береги яких повністю належать Україні, до прямої лінії, проведеної від берега до берега в місці, де з боку моря вперше утворюється один або кілька проходів, якщо ширина кожного з них не перевищує 24 морських миль; 4) води заток, бухт, губ і лиманів, морів і проток, що історично належать Україні; 5) обмежена лінією державного кордону частина підземних водних об`єктів, а також вод річок, озер та інших водойм, береги яких належать Україні (ст. 6 Закону).

За визначенням статті 8 вказаного Закону режим державного кордону України - порядок перетинання державного кордону України, плавання і перебування українських та іноземних невійськових суден і військових кораблів у територіальному морі та внутрішніх водах України, заходження іноземних невійськових суден і військових кораблів у внутрішні води і порти України та перебування в них, утримання державного кордону України, провадження різних робіт, промислової та іншої діяльності на державному кордоні України - визначається цим Законом, іншими актами законодавства України і міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 22 Закону України "Про державний кордон України" з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України. До прикордонної смуги не включаються населені пункти і місця масового відпочинку населення. Контрольовані прикордонні райони встановлюються, як правило, в межах території району, міста, селища, сільради, прилеглої до державного кордону України або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби України. До контрольованого прикордонного району включаються також територіальне море України, внутрішні води України і частина вод прикордонних річок, озер та інших водойм України і розташовані в цих водах острови.

Згідно статті 23 наведеного Закону у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, встановлюється прикордонний режим, який регламентує відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб, провадження робіт, обліку та тримання на пристанях, причалах і в пунктах базування самохідних та несамохідних суден, їх плавання та пересування у внутрішніх водах України.

Передбачений частиною першою цієї статті порядок обліку і тримання самохідних та несамохідних суден на пристанях, причалах і в пунктах базування, їх плавання і пересування в територіальному морі і внутрішніх водах України поширюється і на територію району, міста, селища, сільради, що прилягає до державного кордону України або до узбережжя моря, яке охороняється органами Державної прикордонної служби України, де прикордонну смугу та контрольований прикордонний район не встановлено (ч. 2 ст. 23 Закону).

Забороняється тримати самохідні та несамохідні судна поза встановленими пристанями, причалами і пунктами базування або на них, але з порушенням правил тримання, а також відходити від берега або причалювати до берега поза пристанями, причалами і пунктами базування (ч. 3 ст. 23 Закону).

Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.1998 № 1199 установлено контрольовані прикордонні райони в межах територій міст і районів (згідно з додатком). До контрольованих прикордонних районів включити також територіальне море України, внутрішні води України і частину вод прикордонних річок, озер та інших водойм України і розташовані в цих водах острови. Запровадити з 1 вересня ц. р. прикордонний режим у зазначених контрольованих прикордонних районах.

Згідно з додатком до вказаної постанови прикордонні райони в Одеській області установлені: міста Ізмаїл, Іллічівськ, Одеса, Южне; Білгород-Дністровський, Біляївський, Белградський, Великомихайлівський, Ізмаїльський, Кілійський, Колимський, Комінтернівський, Котовський, Красноокнянський, Овідіопольський, Ренійський, Роздільнянський, Саратський, Тарутинський, Татарбунарський, Фрунзівський райони.

Крім того, статтею 29 Закону України "Про державний кордон України" визначені підстави затримання органами Державної прикордонної служби України іноземних та українських невійськових суден.

Відповідно до наведеної статті 29 вказаного Закону іноземне невійськове судно, яке перебуває в територіальному морі і внутрішніх водах України, затримується органами Державної прикордонної служби України та конвоюється в найближчий порт або інший відповідний пункт у випадках, якщо: а) судно на шкоду безпеці України займається збиранням інформації або чинить будь-який інший акт, ворожий Україні; 2) судно перебуває у районі, оголошеному компетентними органами України у встановленому порядку тимчасово закритим для плавання; 3) судно незаконно займається будь-якою промисловою, дослідницькою або пошуковою діяльністю, скиданням і захороненням речовин, шкідливих для здоров`я людей або живих ресурсів вод, чи інших відходів і матеріалів; 4) судно провадить висадку чи посадку людей, вивантаження чи навантаження вантажів у не встановлених для цього місцях або у встановлених місцях, але без дозволу компетентних органів України; 5) судно здійснює без дозволу компетентних органів України підняття в повітря або прийняття на борт літальних апаратів; 6) члени екіпажу або інші особи, які перебувають на судні, пошкоджують прикордонні знаки, засоби навігаційного огородження, кабелі зв`язку, інші підводні або надводні об`єкти, що належать Україні; 7) капітан судна не пред`явив необхідних суднових і вантажних документів; 8) судно не підкоряється розпорядженням представників органів Державної прикордонної служби України або інших компетентних органів України; 9) судно перебуває в територіальному морі України, внутрішніх водах України на порушення правил, встановлених цим Законом, міжнародних договорів України або загальновизнаних принципів і норм міжнародного права.

Рішення про затримання іноземного невійськового судна приймається Державною прикордонною службою України після його огляду. При цьому судно, яке допустило порушення, зазначені в пунктах 2 - 9 частини першої цієї статті, затримується органами Державної прикордонної служби України, якщо встановлено факт навмисного порушення або якщо судно завдає шкоди безпеці чи іншим інтересам України. Органи Державної прикордонної служби України мають право затримати і українське невійськове судно, яке допустило порушення, передбачені пунктами 2 - 9 частини першої цієї статті, і конвоювати його до найближчого порту або іншого відповідного пункту.

Наведене спростовує твердження представника позивачів, що оспорювана постанова не відповідає меті її прийняття, оскільки метою прийняття слугувала протидія вхідній нелегальній міграції, оскільки, на думку суду, вказана постанова і направлена на виконання Закону України "Про державний кордон України", на протидію вхідній нелегальній міграції та на виконання обов`язку держави, визначеного статтею 17 Конституції України.

У частині процедурних порушень під час прийняття вказаної постанови, на які посилаються позивачі, а саме: відсутність погоджень та зауважень деяких державних органів, непогодження з висновком Міністерства юстиції України, відсутність протоколу засідання відповідного Урядового комітету та інших суд зазначає, що такі, по перше, частково спростовуються матеріалами справи. По друге, деякі стосуються саме прийняття постанови Кабінету Міністрів України саме 27.07.1998 № 1147, якою пункт 33 Положення про прикордонний режим було затверджено у інший редакції. А по третє, у даному випадку не можуть бути самостійною та достатньою підставою для скасування оспорюваного абзацу 4 пункту 33 Положення "Про прикордонний режим".

При цьому суд звертає увагу позивачів, що не применшуючи значення необхідності дотримання процесуальних норм, їх порушення повинно бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за умови, якщо останнє за своєю суттю є необгрунтованим та/або незаконним й підлягало би скасуванню чи зміні навіть за відсутністю вказаної підстави.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII.

Головуючий суддя В.П. Катющенко

Судді О.А. Кармазін

Т.О. Скочок

Повний текст рішення складено та підписано 14.12.2019.