Справа № 640/196/19
Суддя: Кучма Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/196/19 Суддя (судді) першої інстанції: Васильченко І.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.

за участю секретаря: Островської О.В.,

розглянувши за відсутності осіб, які беруть участь в справі, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ст. 229 КАС України у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.08.2019 (м. Київ, дата складання повного тексту - 19.09.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася з позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 року № 1022» №329 від 27.04.2018 в частині абзаців 1 і 2 пункту 2 та абзаців 1-4 пункту 3 з дати її прийняття.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є пенсіонером за віком, іншого доходу крім пенсії не має, проживає у будинку одна, опалювана площа якого складає 68,90 кв.м. З урахуванням встановлених оскаржуваною постановою № 329 соціальних норм та нормативів Управлінням соціального захисту на період з 01.11.2018 по 31.03.2019 нараховано субсидію на придбання газу для обігріву житла на опалювальну площу 63,53 кв.м. (як на понаднормову площу) у межах 317,3 куб. м. у розмірі 2 578,84 грн. Тобто, на опалювальний період з листопада 2018 року по березень 2019 року з урахуванням змін, внесених постановою № 329 позивачу для опалення житла надана субсидія лише на 317,3 куб. м газу, тоді як для забезпечення комфортної температури у будинку в холодну пору року необхідно близько 400 куб. м газу на місяць. Враховуючи також, підвищення вартості газу, сукупна вартість комунальних послуг, яку сплачує позивач перевищує 15% її доходу і становить половину розміру пенсії. Це спричиняє надмірне фінансове навантаження для позивача, оскільки вона не в змозі сплачувати таку суму за житлово-комунальні послуги в обсягах, достатніх для забезпечення нормального рівня життя. До внесення вказаною постановою змін, позивачу в опалювальний період субсидія надавалася на 375 куб. м природного газу, що було мінімально достатньо для обігріву житла. Таким чином, Кабінет Міністрів України постановою № 329 знизив показники соціальних норм і соціальних нормативів, з урахуванням яких нараховується субсидія, чим погіршив соціальне становище позивача шляхом обмеження прав і гарантій, закріплених діючим законодавством, що суперечить змісту частини третьої статті 22 Конституції України. Такі дії відповідача змусили позивача звернутися із заявленим позовом до суду.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що при прийнятті оскаржуваної постанови дотримано вимоги законодавства щодо особливостей прийняття нормативно-правових актів, передбачених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 950 від 18.07.2007. Щодо оскаржуваної постанови по суті відповідач зазначає, що згідно з приписами частини третьої ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок призначення та надання житлових субсидій встановлюється Кабінетом Міністрів України, тобто, оскаржувану постанову прийнято в межах компетенції відповідача. Щодо зменшення об`єму природного газу на 1 кв.м. опалювальної площі на місяць в опалювальний період у разі використання природного газу для індивідуального опалення, то встановлення вказаного нормативу є компетенцією Кабінету Міністрів України. Щодо посилання позивача на Закон України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», то оскаржувана постанова не спрямована на регулювання господарської діяльності, тому не є регуляторним актом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.08.2019 у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що КМ України наділений повноваженнями у сфері житлово-комунальних послуг та призначення житлових субсидій, але ці повноваження не можуть здійснюватись з порушенням Конституції України, законів України. Проект постанови № 329 відсутній в переліках проектів нормативно-правових актів, опублікованих на сайтах КМ України, Міністерства соціальної політи, в друкованих виданнях Уряду. Проект постанови не зазначений на сайті Державної регуляторної служби України в переліку проектів регуляторних актів, наданих Службі для погодження та надання відповідного рішення. Постанова № 329 містить ознаки регуляторного акту, передбачені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», а тому її прийняття відповідачем мали бути дотримані приписи Закону щодо забезпечення участі громадськості у її прийнятті. Виходячи з наведеного, наявні підстави вважати, що Постанова № 329 прийнята без здійснення належного аналізу регуляторного впливу, погодження Державною регуляторною службою України та без опублікування проекту та урахування пропозицій і зауважень до проекту оскаржуваної постанови. Апелянт вважає,що оскаржуваними нормами порушені її права і гарантії, становлені ст. 22, 46, 48, 64 Конституції, так як Кабінет Міністрів України постановою № 329 знизив показники соціальних норм і соціальних нормативів, з урахуванням яких нараховується субсидія, чим погіршив її соціальне становище шляхом обмеження прав і гарантій, закріплених діючим законодавством - Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»,Законом України «Про житлово-комунальні послуги» тощо. Порушення прав позивача полягає в тому, що постанова № 329 в частині абзаців 1 і 2 п. 2 та абзаців 1-4 п. 3 звужує встановлені Конституцією України та законами україни соціальні права та гарантії, що суперечить Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Особи, які беруть участь в справі в судове засідання не з`явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За матеріалами справи 27.04.2018 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 329 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та визнання такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2016 р. N 1022».

Даною постановою Кабінету Міністрів України внесено зміни до постанови постанові Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 р. N 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» (Офіційний вісник України, 2014 р., N 73, ст. 2064; 2015 р., N 87, ст. 2904; 2016 р., N 35, ст. 1367; 2017 р., N 14, ст. 399, N 40, ст. 1256, N 69, ст. 2074; 2018 р., N 22, ст. 733).

Зокрема, пункт 1 викладено в такій редакції: « 1. Установити соціальну норму житла, в межах якої держава надає громадянам субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком, в якому створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельний (житловий) кооператив, для: 2) оплати комунальних послуг - послуг з постачання теплової енергії для централізованого опалення; з постачання та розподілу природного газу або постачання та розподілу електричної енергії для індивідуального опалення незалежно від джерела та виду енергії - 13,65 кв. метра опалюваної площі на одну особу та додатково 35,22 кв. метра на домогосподарство.»;

У пункті 3: абзац перший викладено в такій редакції: « 3. Установити соціальні нормативи, в межах яких держава надає громадянам пільги або субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, витрат на управління багатоквартирним будинком:»; у підпункті 1: в абзаці третьому цифри « 5,0» замінити цифрами « 4,5».

Позивач вважає, що КМ України постановою № 329 знизив показники соціальних норм і соціальних нормативів, з урахуванням яких нараховується субсидія, чим погіршив її соціальне становище шляхом обмеження прав і гарантій, закріплених діючим законодавством - Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», Законом України «Про житлово-комунальні послуги» тощо, що суперечить змісту частини третьої статті 22 Конституції України щодо неможливості звуження змісту прав і свобод при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів, ст. 46 Конституції України щодо права на соціальний захист, у випадках передбачених законом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова прийнята в межах компетенції КМ України з дотриманням процедури її прийняття.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої та третьої статті 113 Конституції України та частини першої статті 1 та статті 4 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, що у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, актами Президента України.

Згідно зі статтею 116 Конституції України, статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Уряд здійснює внутрішню політику держави, вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина, забезпечує проведення фінансової політики, розробляє та виконує загальнодержавні програми з економічного та соціального розвитку.

Статтею 117 Конституції України, якій кореспондує стаття 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Частина друга вказаної статті Закону передбачає, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Окрім того, згідно ст. 5 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» N 2017-III від 05.10.2000 державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів плати за житло і житлово-комунальні послуги, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло.

До їх числа відносяться: гранична норма оплати послуг з утримання житла, житлово-комунальних послуг залежно від отримуваного доходу; соціальна норма житла та нормативи користування житлово-комунальними послугами, щодо оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії малозабезпеченим громадянам; показники якості надання житлово-комунальних послуг.

Таким чином, нормами чинного законодавства України прямо передбачено право Кабміну формувати, встановлювати та затверджувати державні соціальні стандарти і нормативи.

Наведене свідчить, що Кабмін при прийнятті оскаржуваної постанови діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що не оспорює наявність у КМ України повноважень щодо встановлення порядку призначення та надання субсидій, однак вважає, що ці повноваження не можуть здійснюватись з порушенням Конституції України та законів України.

Стосовно дотримання відповідачем процедури прийняття оскаржуваної постанови, колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до частин першої та другої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України нормативно правового характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України. Акти Кабінету Міністрів України з організаційно розпорядчих та інших поточних питань видаються у формі розпоряджень Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 50 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» проекти актів Кабінету Міністрів України готуються міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, державними колегіальними органами, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями.

Згідно частини першої статті 51 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем`єр-міністр України, рішення вважається прийнятим.

Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначає правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій.

У статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» терміни вжито у таких значеннях: державні соціальні стандарти - встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; соціальні норми і нормативи - показники необхідного споживання продуктів харчування, непродовольчих товарів і послуг та забезпечення освітніми, медичними, житлово-комунальними, соціально-культурними послугами.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні стандарти і нормативи встановлюються з метою: визначення механізму реалізації соціальних прав та державних соціальних гарантій громадян, визначених Конституцією України; визначення пріоритетів державної соціальної політики щодо забезпечення потреб людини в матеріальних благах і послугах та фінансових ресурсів для їх реалізації; визначення та обґрунтування розмірів видатків Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів, соціальних фондів на соціальний захист і забезпечення населення та утримання соціальної сфери.

Згідно статті 5 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.

У частині першій статті 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються з метою визначення державних соціальних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів витрат на найм житла, управління житлом і оплату комунальних послуг, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» до державних соціальних нормативів належать, зокрема, соціальна норма житла та соціальні нормативи користування комунальними послугами, з оплати яких держава надає пільги та встановлює субсидії громадянам.

Колегія суддів дослідила додані відповідачем до відзиву на позовну заяву копії матеріалів підготовки проекту оскаржуваної постанови, зокрема: пояснювальні записки до проекту; довідки про погодження проекту; висновок Міністерства юстиції України, Міністерства з питань європейської інтеграції за результатом правової експертизи; порівняльні таблиці до проекту, протоколи погодження пропозицій щодо проекту, довідка щодо відповідності зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу проекту постанови, висновок щодо відповідності положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на практиці Європейського Суду з прав людини.

Так, проект оскаржуваної постанови розроблено Міністерством соціальної політики України, Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Міністерством фінансів України, Державною регуляторною службою України, Конфедерацією роботодавців України, Секретаріатом Спільного представницького органу сторони роботодавців на національному рівні погоджено без зауважень, Міністерством юстиції України із зауваженнями, які не враховані (зауваження не стосуються оскаржуваних абзаців 1 і 2 пункту 2 та абзаців 1-4 пункту 3 Постанови.

Доводи апелянта про те, що оскаржувана постанова є регуляторним актом, тому до до неї необхідно застосовувати Закон «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» № 1160-IV від 11.09.2003 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на наступне.

Відповідно до Закону «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» № 1160-IV від 11.09.2003 регуляторний акт це:

- прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання;

- прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб i який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

При цьому, згідно з пунктом 18 частини першої статті 4 КАС України нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

З аналізу наведених вище правових норм слідує, що регуляторний акт характеризується наступним: 1) приймається уповноваженим регуляторним органом; 2) спрямований на регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторним органом та суб`єктом господарської діяльності; 3) має ознаки нормативно-правового акта, тобто розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, прийнятий щодо невизначеного кола суб`єктів.

Згідно статті 5 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні стандарти і нормативи формуються, встановлюються та затверджуються у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за участю та погодженням з іншими сторонами соціального партнерства, якщо інше не передбачено Конституцією України та законами України.

Оскаржуваною постановою Кабінету Міністрів України внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 6 серпня 2014 р. N 409 «Про встановлення державних соціальних стандартів у сфері житлово-комунального обслуговування» в частині показників соціальної норми житла, та соціальних нормативів, в межах яких держава надає громадянам пільги або субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, при цьому відповідачем оскаржуваною постановою не встановлювались норми оплати послуг з утримання житла та витрат за житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова є нормативно-правовим актом, який не спрямований на регулювання господарських відносин.

На підтвердження зазначеного, у пояснювальній записці до проекту оскаржуваної постанови визначено, що проект оскаржуваної постанови не потребує проведення консультацій з громадскістю.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» № 794-VII від 27.02.2014 проекти нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Згідно з § 154 глави 2 Регламенту Кабінету Міністрів України № 950 від 18.07.2007 проекти нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України оприлюднюються на офіційних веб-сайтах розробників у порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Тобто, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оприлюднення проекту нормативно-правового акту є обов`язком його розробника, в даному випадку, це Міністерство соціальної політики України,

З приводу тверджень позивача про те, що КМ України постановою № 329 знизив показники соціальних норм і соціальних нормативів, з урахуванням яких нараховується субсидія, чим погіршив її соціальне становище шляхом обмеження прав і гарантій, закріплених діючим законодавством, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

У статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» вжито термін «соціальні норми і нормативи» - показники необхідного споживання продуктів харчування, непродовольчих товарів і послуг та забезпечення освітніми, медичними, житлово-комунальними, соціально-культурними послугами.

Державні соціальні нормативи у сфері житлово-комунального обслуговування встановлюються Кабінетом Міністрів України з метою визначення державних соціальних гарантій щодо надання житлово-комунальних послуг та розмірів витрат на найм житла, управління житлом і оплату комунальних послуг, які забезпечують реалізацію конституційного права громадянина на житло, що передбачено частиною першою статті 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

В той же час, позивачем не надано жодного допустимого доказу невідповідності оскаржуваної постанови правовим актам вищої юридичної сили, перевищення Кабінетом Міністрів України повноважень при її прийнятті, що в сукупності свідчить про необґрунтованість позовних вимог.

Крім того, у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України N 2 від 06.03.2008 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» та в роз`ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000 N 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» зазначено, що підставами для визнання будь-якого акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів суб`єктів правовідносин, на регулювання яких видано спірний акт.

Рішенням Конституційного Суду України N 3-рп/2012 від 25.01.2012 визначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його недійсним.

Водночас, проект оскаржуваної постанови погоджено Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Міністерством фінансів України, Державною регуляторною службою України, Міністерством юстиції України із зауваженнями, які не враховані, однак не стосуються оскаржуваних абзаців 1 і 2 пункту 2 та абзаців 1-4 пункту 3 Постанови.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у практиці Європейського суду з прав людини.

У рішенні від 07.07.89 у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини».

У рішенні від 17.10.86 у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» суд зазначив, що з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

У Рішенні N 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. В аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 КАС України в системному зв`язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України (пункт 3 Рішення Конституційного Суду України N 15-рп/2004 від 02.11.2004).

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (Заява N 29979/04), в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова прийнята Кабінетом Міністрів України з дотриманням критеріїв визначених КАС України та з метою забезпечення державних соціальних гарантій у сфері житлово-комунального обслуговування, приведення існуючих норм споживання житлово-комунальних послуг до їх фактичного обсягу споживання, дотримання принципу соціальної справедливості під час надання пільг і субсидій, відповідно до статей 5 і 9 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.08.2019 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 10.12.2019.

Головуючий-суддя:А.Ю. Кучма

Судді:В.О. Аліменко

Н.В. Безименна