Справа № 640/9680/19
Суддя: Федотов Ігор В'ячеславович
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/9680/19 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Федотова І.В.,

суддів: Єгорової Н.М. та Сорочка Є.О.,

за участю секретаря Лисенко І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2019 р. у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про визнання протиправним та скасування наказу, -

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - відповідач), в якому просило визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 31 січня 2019 року №135 «Про нарахування пені публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить скасувати рішення від 27 серпня 2019 року та прийняти нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що з висновків суду вбачається неправильне тлумачення абз.4 та абз.5 ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності». Також, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин п.9 Порядку формування та реалізації державної дивідендної політики держави, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2017 №702, та постанову Кабінету Міністрів України від 28.02.2018 № 139 «Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської дільності у 2017 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі від 31 січня 2019 року №135 відповідно до абзацу 7 частини 5 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», пункту 2 Порядку формування та реалізації дивідендної політики держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №702, та пункту 7 Порядку нарахування пені на суму дивідендів на державну частку, несвоєчасно сплачених господарським товариством, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та господарським товариством 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) якого знаходяться у статутному капіталі господарського товариства, частка держави якого становить 100%, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі від 02 липня 2013 року №725, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 жовтня 2013 року за №1830/24362, Акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» нараховано пеню за несвоєчасно сплачені дивіденди до державного бюджету, у зв`язку з чим нараховано пеню на загальну суму 2 448 328 175,42 грн.

Не погоджуючись з вказаним наказом позивачем подано до суду адміністративний позов.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем правомірно нараховано пеню на несвоєчасно виплачені дивіденди, оскільки дивіденди нараховані на державну частку сплачено позивачем з порушенням строку.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 1 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" передбачено, що управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

За змістом ст. 3 названого Закону об`єктами управління державної власності є, зокрема, корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави).

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління).

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", господарська організація, у статутному капіталі якої є корпоративні права держави, за підсумками календарного року зобов`язана спрямувати частину чистого прибутку на виплату дивідендів згідно з порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, до 1 травня року, що настає за звітним, приймають рішення про відрахування не менше 30 відсотків чистого прибутку на виплату дивідендів.

Господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, сплачують до Державного бюджету України дивіденди у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, нараховані пропорційно розміру державної частки (акцій, паїв) у їх статутних капіталах.

Господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави в яких становить 100 відсотків, сплачують дивіденди безпосередньо до Державного бюджету України у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, але не менше 30 відсотків, пропорційно розміру державної частки (акцій, паїв) у статутних капіталах господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій.

На суму дивідендів на державну частку, несвоєчасно сплачених господарським товариством, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та господарським товариством, 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) яких знаходяться у статутному капіталі господарського товариства, частка держави якого становить 100 відсотків, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку, нараховується пеня, яка сплачується до загального фонду Державного бюджету України з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України від суми недоплати, розрахованої за кожний день прострочення платежу, починаючи з наступного дня після настання строку платежу і по день сплати включно.

Таким чином, у разі порушення строків сплати дивідендів або частини чистого прибутку нараховуються пеня.

Проаналізувавши п.п. 5-7 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», які визначають порядок та підстави нарахування і сплати дивідендів, частини чистого прибутку та пені за порушення строків сплати зазначених платежів, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У випадку, якщо акціонерне товариство прийняло рішення про нарахування дивідендів, у нього виникає обов`язок по сплаті до Державного бюджету України нарахованих дивідендів. Тоді обов`язок щодо сплати частини чистого прибутку у акціонерного товариства не виникає.

У той же час, якщо акціонерне товариство не прийме такого рішення, останнім все одно має бути сплачено на користь держави частину чистого прибутку, розмір якого має визначатись з урахуванням відповідного базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів.

Також, з аналізу вказаних норм слідує, що у випадку, якщо господарським товариством прийнято рішення про нарахування дивідендів після 01 липня, за ним в період з 02 липня до дати прийняття рішення про нарахування дивідендів рахується зобов`язання по сплаті частини чистого прибутку, а з дати прийняття рішення про нарахування дивідендів до дати їх фактичної сплати до Державного бюджету України - зобов`язання по сплаті дивідендів.

Граничний строк сплати господарськими товариствами як дивідендів, так і частини чистого прибутку до Державного бюджету України встановлений Законом України «Про управління об`єктами державної власності» та спливає 01 липня року, що настає за звітним. Порушення такого строку має наслідком нарахування пені. Граничний строк сплати вказаних коштів саме до Державного бюджету України не може бути змінений, в тому числі і рішенням загальних зборів акціонерів.

Так, пеню за порушення строку сплати частини чистого прибутку нараховують органи доходів і зборів (п. 7 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності»), а за порушення строку сплати дивідендів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку (п. 6 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності»).

Законом встановлений мінімальний розмір чистого прибутку, з якого визначаються дивіденди/частина чистого прибутку, що підлягає сплаті до Державного бюджету України, а саме - базовий норматив відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, але не менше 30 відсотків.

Як вбачається зі змісту пункту 15 Статуту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 грудня 2016 року №1044 засновником та єдиним акціонером компанії - Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є держава.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №384-р «Питання річних загальних зборів публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» затверджено розподіл чистого прибутку за 2017 рік, що спрямовується: 30% чистого прибутку в розмірі 11 799 045,6 тис. грн. - на виплату дивідендів до державного бюджету; 5% чистого прибутку в розмір 1 966 507,6 тис. грн. - до резервного капіталу; 20% чистого прибутку в розмірі 7 866 030,4 тис. грн. - на розвиток; 45% чистого прибутку в розмірі 17 698 568,4 тис. грн. залишити нерозподіленим до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України до 14 серпня 2018 року.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26 липня 2018 року №535 визначено спрямувати 45 відсотків чистого прибутку публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в розмірі 17698568,4 тис. грн., визначеного пунктом 3 розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 384 «Питання річних загальних зборів публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», на виплату дивідендів до державного бюджету за таким графіком: не пізніше 31 липня 2018 р. - 500000 тис. гривень; не пізніше 31 серпня 2018 р. - 500000 тис. гривень; не пізніше 30 вересня 2018 р. - 500000 тис. гривень; не пізніше 30 листопада 2018 р. - 8099284,2 тис. гривень; не пізніше 25 грудня 2018 р. - 8099284,2 тис. гривень.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у період до 01 липня 2017 року позивач перерахував до Державного бюджету України дивіденди у сумі 30% чистого прибутку в розмірі 11 799 045,6 тис. грн.

Також, згідно графіку, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26 липня 2018 року №535-р позивачем були виплачені дивіденди у визначеному розмірі.

Разом з тим, відповідно до статті 49 Закону України «Про акціонерні товариства» вказані вище розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №384-р та від 26 липня 2018 року №535-р мають статус рішення загальних зборів АТ «НАК «Нафтогаз України», які прийняті Кабінетом Міністрів України, як єдиним акціонером АТ «НАК «Нафтогаз України».

Відтак, вказані вище розпорядження Кабінету Міністрів України не є порядком спрямування частини чистого прибутку на виплату дивідендів, в розумінні Закону України «Про управління об`єктами державної власності».

Нормами вказаного Закону не передбачено, що Кабінет Міністрів України як центральний орган виконавчої влади наділений повноваженнями щодо затвердження окремих порядків спрямування частини чистого прибутку на виплату дивідендів для різних господарських товариств.

Крім того, статтею 6 Господарського кодексу України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів господарювання.

Відтак, єдиним порядком спрямування частини чистого прибутку на виплату дивідендів, що затверджено Кабінетом Міністрів України як центральним органом виконавчої влади, і який поширюється на усі господарські товариства є Порядок формування та реалізації дивідендної політики держави (далі - Порядок №702).

Пунктом 9 Порядку передбачено, що суб`єкти управління корпоративним правами держави забезпечують відповідно до затверджених базових нормативів частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності господарських організацій у поточному фінансовому році, реалізацію дивідендної політики держави шляхом здійснення заходів щодо прийняття в межах корпоративних прав держави рішень про визначення розміру, порядку та строків виплати дивідендів господарськими організаціями згідно з їх установчими документами та законодавством.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2018 року №139 «Про затвердження базового нормативу відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2017 році господарських товариств, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави» затверджено базовий норматив на виплату дивідендів за результатом фінансово-господарської діяльності у 2017 році у розмірі 75%.

Доводи апелянта про те, що умовою виникнення у позивача зобов`язання спрямувати частину чистого прибутку, зокрема у розмірі 75 % на виплати дивідендів не пізніше 1 липня 2018 року є прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення у строк до 1 травня 2017 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обов`язок прийняття рішення про визначення розміру, порядку та строків виплати дивідендів, що покладений на суб`єкта управління корпоративними правами держави не звільняє товариство від обов`язку сплачувати дивіденди на державну частку у строк, визначений Законом.

Закон чітко визначає дату, із настанням якої розпочинається нарахування пені. А саме 2 липня року, що настає за звітним, не зважаючи на дату прийняття загальними зборами акціонерів рішення про виплату дивідендів.

Доводи апелянта про те, що на АТ «НАК «Нафтогаз України» не поширюється дія постанови Кабінету Міністраів України від 28.2.2018 №139, а тому суд першої інстанції безпідставно застосував вказану норму у конкретних правовідносинах, спростовуються змістом самої норми, якою передбачено: «Затвердити базовий норматив відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів за результатами фінансово-господарської діяльності у 2017 році господарських товариств у статутному капіталі яких є корпоративні права держави (саме таким товариством є Нафтогаз), <…>, у розмірі 75 відсотків.

Системний аналіз вищевказаних норм законодавства дає підстави для висновку про те, що позивач мав обов`язок спрямувати 75% частини чистого прибутку на виплату дивідендів не пізніше 01 липня року, наступного за звітним, тобто 01 липня 2018 року.

З огляду на те, що дивіденди нараховані на державну частку сплачено позивачем після 01 липня 2018 року, тобто з порушенням строку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, відповідачем правомірно нараховану пеню на несвоєчасно виплачені дивіденди.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України «Про управління об`єктами державної власності» не визначає порядок та строки сплати нарахованої пені; орган, який контролює надходження коштів до загального фонду Державного бюджету України; правові наслідки несплати товариством нарахованої пені; механізму стягнення нарахованої пені. Вказаний Закон покладає на Міністерство економічного розвитку і торгівлі України виключно функції зі здійснення нарахування пені.

Відповідно до п. 7 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02 липня 2013 року № 725 був затверджений Порядок нарахування пені на суму дивідендів на державну частку, несвоєчасно сплачених господарським товариством, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та господарським товариством, 50 і більше відсотків акцій (часток, паїв) якого знаходяться у статутному капіталі господарського товариства, частка держави якого становить 100 відсотків (далі - Порядок).

Положеннями п. 5 Порядку передбачено, що нарахування пені на суму дивідендів, несвоєчасно сплачених господарським товариством, здійснюється Мінекономрозвитку України на підставі документів, що подаються згідно з пунктом 3 цього Порядку.

Разом з тим, Закон України «Про управління об`єктами державної власності» та Порядок не визначають правовий статус оскаржуваного наказу як обов`язкового до виконання, а також не встановлюють механізм забезпечення державою примусового виконання такого наказу.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості вимог АТ «НАК «Нафтогаз України» про скасування наказу від 31 січня 2019 року №135 колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Необхідною умовою для визнання недійсним (нечинним) рішення, крім його невідповідності вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який прийняв це рішення, є, виходячи з наведених положень ст. 6 КАС України, порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Верховний Суд України неодноразово у своїх рішеннях (постанова від 01 грудня 2015 року у справі № 21-3222а15, від 15 грудня 2015 року у справі 800/206/15) закріплював висновок про те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

За визначенням, наведеним у інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 01.06.2010 року № 781/11/13-10 нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми.

Другу групу актів за критерієм юридичної природи складають індивідуальні акти. Останні стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних наслідків суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти.

З урахуванням вказаного висновку Верховного Суду України колегія суддів вважає, що наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 31 січня 2019 року №135, з огляду на його правову природу та зміст, не є актом індивідуальної дії, який може бути скасований судом.

Так, зазначений наказ безпосередньо не впливає на права АТ «НАК «Нафтогаз України», не зобов`язує його до вчинення дій та не створює наслідків у вигляді застосування до позивача заходів з примусового стягнення нарахованої пені у інший спосіб, ніж звернення до суду.

Таким чином, вимога ПАТ «Укрнафта» про скасування наказу відповідача не пов`язана із захистом права, яке потребує судового захисту шляхом його скасування. Відсутність порушеного права позивача, яке б потребувало судового захисту, є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову ПАТ «Укрнафта».

Аналогічна позиція підтверджується рішеннями Верховного Суду України (постанови від 15.04.2014 року № 21-63а14, від 20.01.2015 року у справі № 21-603а14, від 27.01.2015 року у справі № 21-436а14, від 21.04.2015 року у справі № 21-96а15), згідно яких в порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов`язки для позивача.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 серпня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено 06.12.2019 року.