Справа № 520/3804/19
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 р. Справа № 520/3804/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Любчич Л.В.

суддів: Жигилія С.П. , Присяжнюк О.В.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача Картавих М.І.

представника відповідача Вишневський О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2019, суддя Старосєльцева О.В., 61022, м. Харків, майдан Свободи, 6, повний текст складено 08.07.19 по справі № 520/3804/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (відповідач, ГУ ДМСУ в Харківській обл.), в якому просив скасувати наказ ГУ ДМСУ в Харківській обл. № 127 від 05.04.2019, зобов`язати ГУ ДМСУ в Харківській обл. прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Федеративної Республіки Нігерії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 частково задоволено позовні вимоги.

Визнано протиправним та скасувати наказ ГУ ДМСУ в Харківській обл. № 127 від 05.04.2019.

Зобов`язано ГУ ДМСУ в Харківській обл. повторно розглянути заяву громадянина Федеративної Республіки Нігерії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 18.03.2019 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В решті вимог - позов залишено без задоволення.

Не погодившись з даним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначив, що повідомлені позивачем побоювання повернення до країни походження вважає не доведеними. Посилаючись на висновки Верховного Суду, які викладені в постанові від 14.03.2018 по справі № 820/1502/17, зазначив, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадської належності, прибуттям в України та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Судом першої інстанції не застосовано норми ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Також відповідач зазначив, що судом першої інстанції обставини наявності у позивача сім`ї з двома неповнолітніми дітьми не можуть розцінюватися як підстава для оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2019 призначено до розгляду клопотання відповідача про поновлення строку на апеляційне оскарження в порядку письмового провадження, яке задоволено ухвалою колегії суддів від 03.09.2019.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 06.09.2019 апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.09.2019, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито провадження у справі.

15 жовтня 2019 року позивач по справі подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обгрунтування своєї позиції позивач зазначив, що на територію України прибув у березні 2006 року, а з заявою про надання статусу біженця звернувся лише у 2019 році, оскільки не знав та не мав можливості дізнатись як повинен поводити себе на території держави, громадянином якої позивач не є. Під час співпесіди 27.03.2019 позивач вказував, що не отримував освіту на території Нігерії. Коли прибув до України, позивач не володів мовами, якими ведеться спілкування в Україні та не мав можливості з офіційних джерел отримувати відомості щодо прав та обов`язків як іноземця та особи, що є біженцем або потребує додаткового захисту, а також не був обізнаним щодо порядка звернення за захистом в Україні. Крім того, вважає таким, що не відповідає дійсності твердження відповідача про те, що не існує загрози життю позивача в разі повернення на Батьківщину. Також позивач послався на те, що він з 2015 року перебуває у шлюбі з громадянкою України та має двох малолітнії дітей 2012 та 2016 років народження, є законослухняною людиною, до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягався, з повагою ставиться до законів та загальноприйнятому життєвому укладу.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.10.2019 закінчено підготовку до розгляду та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції були встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

Згідно копії паспорта громадянина Федеральної республіки Нігерії НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження Бенін.

18 березня 2019 року позивач звернувся до ГУ ДМСУ в Харківській обл. із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМСУ в Харківській обл. № 127 від 05.04.2019 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що направлено позивачу повідомлення № 33 від 05.04.2019 (а.с. 40)

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не було надано оцінку існуванню у позивача родинних зв`язків, а саме тій обставині, що останній має від шлюбу з громадянкою України двох неповнолітніх дітей, відтак суд першої інстанції вважав про наявність підстав для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву відповідача.

Суд апеляційної інстанції з даним висновком суду не погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Загальної декларації прав людини 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено приписами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671).

Згідно п.1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи умови, передбачені частиною першою статті 1 Закону № 3671, колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Так, Законом України від 21.10.1999 №1185 ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону № 3671, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частинами 1 та 7 статті 7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Частиною другою статті 13 Закону № 3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на вищезазначені правові приписи, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Як встановлено під час судового розгляду, підставою прийняття відповідачем спірного рішення став той факт, що не існує об`єктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. При поверненні до країни громадянської належності, а саме на територію Нігерії, де з 2009 року усунена проблема з бойовиками дельти річки Нігер, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, тобто заявник не підпадає під перелік підстав, викладених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671 для надання додаткового захисту.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного рішення ДМС України колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з письмових доказів у справі та встановлено судом першої інстанції, заявник прибув до України у березні 2006 року. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 звернувся лише 18.03.2019.

Колегія суддів вважає обгрунтованими доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі про те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Зважаючи на дату звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права викладені у постанові Верховного Суду від 14.03.2018 по справі № 820/1502/17, які, в силу ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковими для врахування судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність у даному випадку законодавчо встановленого критерію для набуття міжнародного захисту особою щодо наявності у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671.

Посилання позивача у відзиві на апеляційну скаргу на відсутність освіти, не володіння мовами, якими ведеться спілкування в Україні, відсутність можливості отримувати з офіційних джерел відомості щодо його прав та обов`язків, а також на не обізнаність щодо порядка звернення за захистом в Україні, як на обставини, які перешкоджали йому звернутися з відповідною заявою до міграційних органів при прибутті в Україну у березні 2006 року, колегія суддів, з огляду на дату звернення позивача до міграційної слуби з заявою про надання статусу біженця у 2019 році, а також відсутність будь-яких доказів вчинення позивачем спроб звернутися до державних органів України з метою отримання додаткового захисту раніше, вважає такими, що не cпростовують правомірних висновків відповідача при прийнятті оскаржуваного наказу.

Висновки суду першої інстанції про необхідність врахування відповідачем факту існування родинних зв`язків у позивача в Україні при розгляді його заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів вважає помилковими, оскільки зазначані обставини не можуть слугувати належними підставами в розумінні Закону № 3671, Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до п.62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН позивача необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з наданням оцінки обставинам інсування у останнього родинних зв`язків, оскільки ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець" та свідчить про бажання легалізації перебування на території України.

Аналізуючи надану позивачем інформацію щодо збройних конфліктів в північно-східній Нігерії, разом з інформацією по країні походження, зважаючи на локальний характер внутрішнього конфлікту, що спростовує ситуацію загальної небезпеки або громадянської війни, судовим розглядом не підтверджено наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Федеративної Республіки Нігерії (м. Бенін), оскільки в регіоні проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи наведені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи учасників справи, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів прийшла до висновку про скасування рішення суду першої інстанції, на підставі ст.317 КАС України, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та ухвалення нової постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року по справі № 520/3804/19 скасувати.

Ухвалити постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді С.П. Жигилій О.В. Присяжнюк
Постанова складена в повному обсязі 12.12.2019