Справа № 520/3211/19
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2019 р.Справа № 520/3211/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Любчич Л.В. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання - Олійник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Рубан В.В., м. Харків) від 29.05.2019 року (повний текст рішення складено 05.06.2019 р.) по справі № 520/3211/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просить суд скасувати податкове повідомлення - рішення № 2037 від 13.11.2018 р. Головного управління ДФС у Харківській області, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період - 2015 рік на суму 39366,54 грн. як таке, що прийняте всупереч нормам податкового законодавства, нормам Конституції України та Європейського суду; скасувати податкове повідомлення-рішення від № 2037 від 13.11.2018 р. Головного управління ДФС у Харківській області, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період - 2016 рік на суму 89072,86 грн., як таке, що прийняте всупереч нормам податкового законодавства, нормам Конституції України та Європейського суду; скасувати податкове повідомлення-рішення від № 2037 від 13.11.2018 р. Головного управління ДФС у Харківській області, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період - 2017 рік на суму 172329,60 грн., як таке, що прийняте всупереч нормам податкового законодавства, нормам Конституції України та Європейського суду; стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що податкові повідомлення-рішення № 2037, № 2037, № 2037 від 13.11.2018 є протиправними, а тому підлягають скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Харківській області № 2037 від 13.11.2018 р. за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за податковий період - 2015 рік на суму 39366,54 грн.

Стягнуто з Головного управління ДФС у Харківській області (61057 м. Харків, вул. Пушкінська, 46) за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції та порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В частині задоволення позовних вимог рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та виклав свій погляд на обставини справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що 13 листопада 2018 року Головним управлінням ДФС у Харківській області винесено податкове повідомлення-рішення:

- № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за податковий період - 2016 рік, у розмірі 89072,86 грн.,

- № 2037, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за податковий період - 2017 рік, у розмірі 172329,60 грн.

22 лютого 2019 року позивач звернувся до Головного управління ДФС у Харківській області з заявою про перерахування податку на нерухомість.

25 лютого 2019 року адвокат позивача звернувся до Головного управління ДФС у Харківській області із запитом, в якому просив надати копії податкових повідомлень-рішень та розрахунки, на підставі який проводилось нарахування податку на нерухомість.

01 березня 2019 року позивачем отримано відповідь від Головного управління ДФС у Харківській області № 5405/ФОП/20-40-58-06-20, в якій позивачу запропоновано надати технічний паспорт на нежитлові приміщення складений до 2018 року.

Листом від 01.03.2019 № 5698/ФОП/20-40-58-06-20 Головне управління ДФС у Харківській області запропонувало позивачу в разі виявлення розбіжностей звернутися до контролюючого органу для проведення перерахунку суми податку.

Частково відмовляючи в задоволенні позову, суд першої виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції було встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що 07.04.2004 року на підставі договору купівлі - продажу, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сутенко Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 761 позивач придбала у спільну з громадянином ОСОБА_2 приватну власність нежитлові приміщення підвалу № 1, 2 та першого поверху №№ 45-66 в літері "Ч-3" загальною площею 1650,6 м.кв.

Рішенням №82/05 від 27.05.2005 Харківської міської ради 35 сесії четвертого скликання, позивачу надано дозвіл на реконструкцію придбаних нежитлових приміщень під виробництво по металообробці та побутові приміщення.

В період 2005 - 2008 роки позивач реконструювала придбані нежитлові приміщення. 08 травня 2008 року позивач виготовила технічний паспорт на виробничий будинок нежитлові приміщення в літері "Ч-3".

Разом з тим, позивач звернулась до Комінтернівського районного суду з позовом про визнання права власності на реконструйовані нежитлові приміщення виробничого будинку.

18 грудня 2008 року рішенням Комінтернівського районного суду, за позивачем визнано право власності на виробничу будівлю літ. "Ч-3" для виробництва по металообробці та побутові приміщення загальною площею 5385.3 м.кв. та перелічені усі реконструйовані нежитлові приміщення.

За даними технічних паспортів, які виготовлені 08.05.2008 року та 12.04.2018 року ці нежитлові приміщень підвалу, першого, другого, третього та технічного поверхів складаються з цехів, складських та офісних приміщень, приміщень санітарно-побутового призначення (вбиральні. умивальні, роздягальні, душові, комори), приміщень технічного призначення (щитова, бойлерна. котельня), приміщення для інженерно-технічного та адміністративного персоналу (офіси) та в цілому є виробничою будівлею, що знаходяться в промислової зоні (територія колишнього заводу "ХТЗД", який ліквідовано за процедурою банкрутства).

Згідно з ст. 265 Податкового кодексу України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Статтею 266 ПК України визначено платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об`єкти оподаткування, базу оподаткування, а також пільги із сплати цього податку.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (підпункт 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК України).

Відповідно до підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно підпункту 266.3.3 пункту 266.3 статті 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт.

Підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - це будівлі, приміщення, що не віднесені, відповідно до законодавства, до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Відповідно до пп. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, не є об`єктами оподаткування будівлі промисловості, зокрема, виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив чіткі умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню.

Аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Згідно підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Згідно пункту 5.3 статті 5 ПК України, інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року №507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промисловості».

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 «Будівлі промисловості», який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості», 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії», 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості», 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості», 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості», 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості», 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості», 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості», 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

В законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала поняття «промислове підприємство».

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року №530, економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість»; D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Підприємство це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки (стаття 62 Господарського кодексу України).

Колегія судів зазначає, що судом першої інстанції було вірно визначено, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе лише у разі дотримання двох обов`язкових умов - наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Позивач не є промисловим підприємством в розумінні Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 11.12.2018 року по справі №822/2614/16 , від 26.03.2019 р. № 808/722/17.

Відтак, об`єкти нерухомості, які на праві власності належать позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

На підставі вищенаведеного, колегія судів робить висновок, що податкові повідомлення-рішення № 2037, № 2037 від 13.11.2018 є правомірними, прийнятими відповідно до вимог чинного законодавства та у межах наданих повноважень, а тому не підлягають скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.05.2019 року по справі № 520/3211/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді Л.В. Любчич С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 11.12.2019 року