Справа № 160/2282/19
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

11 грудня 2019 року м. Дніпросправа № 160/2282/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.,

розглянувши у відкритому

судовому засіданні в м. Дніпрі

апеляційну скаргу виконавчого комітету Дніпровської міської ради

на додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року (головуючий суддя Сліпець Н.Є.) в адміністративній справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА»

до виконавчого комітету Дніпровської міської ради

третя особа Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради

про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконними та нечинними пунктів правил, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» (далі - Позивач) звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до виконавчого комітету Дніпровської міської ради (далі Відповідач), Третя особа Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, в якому, просило суд:

1) визнати незаконною бездіяльність Відповідача щодо не приведення рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року № 129, яким затверджені Правила приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра, у відповідність до Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» у зв`язку з прийняттям розпорядження Кабінету Міністрів від 10.03.2017 №166-р та у зв`язку з прийняттям Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України наказу від 01.12.2018 року №316;

2) зобов`язати Відповідача привести рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року №129, яким затверджені правила приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра, у відповідність із Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» та іншим чинним законодавством протягом 2 місяців з дня набрання чинності рішенням суду у цій справі;

3) визнати незаконними та нечинними пункти Правил приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра, які затверджені рішенням виконкому Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року №129:

- п. 2.4.1. в частині щодо посилань на Правила № 37,

- п. 3.3. у повному обсязі,

- п. 5.1. в частині щодо посилань на Правила №37,

- п. 6.5. в частині щодо подання Водоканалу для укладання Договору паспорту водокористувача (підприємства) та субабонентів (у разі їх наявності),

- п. 6.6. у повному обсязі,

- розділ 8. у повному обсязі,

- Додаток № 1 у повному обсязі;

4) стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати (т. 1, а.с. 3-10).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року по справі №160/2282/19 позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Третя особа Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконними та нечинними пунктів правил задоволено частково, а саме:

- зобов`язано виконавчий комітет Дніпровської міської ради привести рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 19.02.2015 року №129, яким затверджені Правила приймання та скиду стічних вод підприємства у систему каналізації м. Дніпра, у відповідність із Законом України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення» протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням суду у цій справі;

- стягнуто на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Дніпровської міської ради судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1921,00 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня);

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено;

- відмовлено Комунальному підприємству «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради у стягненні витрат на професійну правничу допомогу з товариства з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» (т. 2, а.с. 208-215).

01 жовтня 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» подало до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового судового рішення, в якому просило суд ухвалити додаткове судове рішення по справі, яким задовольнити клопотання ТОВ «ГІНЗА» про розподіл витрат на оплату професійної правничої допомоги та стягнути на користь Позивача судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 76000 грн. (т.2, а.с. 216-217).

В обґрунтування вказаної заяви Позивачем зазначено про те, що для захисту своїх прав та інтересів останнім було укладено з Адвокатським бюро «Адвокатське бюро Валерія Гейка» Договір про надання правничої (правової) допомоги від 01.01.2018 року №1, а 02.02.2019 року укладено додаткову угоду до Договору про надання правничої (правової) допомоги №1. 13 серпня 2019 року ТОВ «ГІНЗА» подано до суду клопотання про розподіл витрат на оплату професійної правничої допомоги, до якого надано копії відповідних доказів: Договір про надання правничої (правової) допомоги від 01.01.2018 року №1, додаткова угода до договору про надання правничої (правової) допомоги №1 від 02.02.2019 року, акт про надання правової допомоги від 05.08.2019 року, рахунок АБ «Адвокатське бюро Валерія Гейка» №12/08/19 від 12.08.2019 року на суму 74 000 грн.

Додатковим рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року у справі №160/2282/19 заяву товариства з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат в адміністративній справі № 160/2282/19 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» до виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, третя особа Комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради, про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, визнання незаконними та нечинними пунктів правил - задоволено частково.

Стягнуто з виконавчого комітету Дніпровської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу пропорційно задоволеної частини позовних вимог у розмірі 25333,33 грн. (двадцять п`ять тисяч триста тридцять три гривні тридцять три копійки) (т. 2, а.с. 234-236).

Виконавчий комітет Дніпровської міської ради, не погодившись з додатковим рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (т. 3, а.с. 91-95).

В апеляційній скарзі Відповідач просить суд скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні клопотання товариства з обмеженою відповідальністю «ГІНЗА» щодо стягнення на користь Позивача судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 76 000 грн. відмовити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано, зокрема тим, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 76 000,00 грн., на думку Відповідача, є завищеним та не співмірним зі складністю справи, ринковими цінами адвокатських послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Позивач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу виконавчого комітету Дніпровської міської ради не скористався.

В судовому засіданні представник Відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник Позивача проти вимог апеляційної скарги заперечив.

Представник Третьої особи вважав, що апеляційна скарга Відповідача підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення представників учасників справи, кожного окремо, проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частково задовольняючи заяву Позивача про ухвалення додаткового судового рішення щодо розподілу судових витрат в адміністративній справі № 160/2282/19, суд першої інстанції виходив з того, що:

- наявними в матеріалах справи доказами в повній мірі підтверджується сума витрат Позивача на професійну правничу допомогу адвоката у цій справі у розмірі 76 000,00 грн.;

- оскільки позов задоволено частково, то за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Дніпровської міської ради на користь Позивача підлягають відшкодуванню судові витрати пропорційно задоволеної частини позовних вимог, а саме: витрати на правничу допомогу у розмірі 25 333,33 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

За змістом пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або Третьою особою.

Згідно з ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України врегульовано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 76 000 грн. Позивачем до суду першої інстанції було надано:

- копію Договору про надання правничої (правової) допомоги від 01.01.2018 року №1 (т. 2, а.с. 178),

- копію додаткової угоди до договору про надання правничої (правової) допомоги №1 від 02.02.2019 року (т. 2, а.с. 179),

- копію акту про надання правової допомоги від 05.08.2019 року (т. 2, а.с. 180),

- копію акту про надання правової допомоги від 30.09.2019 року (т. 2, а.с. 218),

- копію рахунку АБ «Адвокатське бюро Валерія Гейка» №12/08/19 від 12.08.2019 року на суму 74 000 грн. (т. 2, а.с. 181),

- копію рахунку АБ «Адвокатське бюро Валерія Гейка» №30/09/19 від 30.09.2019 року на суму 76 000 грн. (т. 2, а.с. 219),

- копію платіжного доручення №144 від 01 жовтня 2019 року на суму 76 000 грн. (т. 2, а.с. 220).

Проаналізувавши вказані докази, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що представництво інтересів ТОВ «ГІНЗА» у справі №160/2282/19 здійснював адвокат Гейко Валерій Іванович, що здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1375 від 21.03.2005 року та є адвокатом-засновником Адвокатського бюро «Адвокатське бюро Валерія Гейка».

Між Адвокатським бюро «Адвокатське бюро Валерія Гейка» та ТОВ «ГІНЗА» укладено договір про надання правової (правничої) допомоги №1 від 01.01.2018 року.

Відповідно до пункту 3.1 вказаного договору за надання об`єднанням правової (правничої) допомоги за цим договором клієнт зобов`язується сплатити Адвокатському бюро гонорар винагороду за надання правничої (правової) допомоги клієнту. Розмір винагороди за надані послуги правничої допомоги розраховується шляхом множення кількості годин, витрачених на надання допомоги, на вартість однієї години роботи адвоката, яка складає 2000,00 грн. Під годиною роботи адвоката у цьому пункті договору розуміється кожна розпочата година часу незалежно від кількості витрачених у ній хвилин.

Відповідно до акту надання правової допомоги на підставі договору №1 про надання правової (правничої) допомоги від 01.01.2018 року та додаткової угоди від 02.02.2019 року до договору про надання правової допомоги, який складений 30.09.2019 року, загальна вартість наданих послуг складає 76 000,00 грн.

В зазначеному акті про надання правової допомоги від 30.09.2019 року наведено детальний розрахунок послуг наданих адвокатом у справі № 160/2282/19 з зазначенням дати, найменування кожного наданого виду правничої допомоги, кількості витраченого часу та загальної вартості послуги.

Позивачем здійснена повна оплата у сумі 76 000 грн., що підтверджується рахунком №30/09/19 від 30.09.2019 року та платіжним дорученням №414 від 01.10.2019 року.

Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що Позивач належним чином документально підтвердив та довів загальну суму витрат, понесених останнім, на професійну правничу допомогу адвоката у цій справі в розмірі 76 000,00 грн.

Разом з цим, колегія суддів бере до уваги те, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134).

У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині п`ятій статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

При цьому, посилання Відповідача в апеляційній скарзі на ринкові ціни адвокатських послуг є необґрунтованими, оскільки останній не надав будь-яких доказів того, що ціни на послуги Адвокатського бюро «Адвокатське бюро Валерія Гейка» (почасові ставки визначені договором) є явно завищеними на ринку юридичних послуг.

Крім того, доводи Відповідача про необґрунтованість витраченого часу на складання заперечення щодо додаткових пояснень у зв`язку з тим, що нормативна база вже була використана в позовній заяві та відзиві, спростовуються тим, що у додаткових поясненнях, на які подавалось Позивачем заперечення було висвітлено нове питання щодо порушення ТОВ «ГІНЗА» строку звернення до суду, що зумовило необхідність додаткового дослідження нормативної бази та обґрунтування позиції саме щодо строку звернення до суду.

Суд апеляційної інстанції, також, звертає увагу на те, що доводи Відповідача стосовно того, що підготовка позовної заяви включає в себе дії щодо вивчення, попереднього опрацювання та правового аналізу матеріалів, наданих Клієнтом щодо предмету спору, жодним чином не вмотивовані та не підтверджені, у той час як додатковою угодою до договору про надання правничої (правової) допомоги №1 ТОВ «ГІНЗА» та АБ «Адвокатське бюро Валерія Гейка» погодили види правничої (правової) допомоги та їх якісні показники, зокрема щодо відокремлення зазначених Відповідачем дій від безпосереднього складання позовної заяви.

Поряд із зазначеним, колегія суддів бере до уваги й те, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник Відповідача зазначив про те, що з заявленою Позивачем сумою витрат на правничу допомогу він не погоджується, однак визначення належного розміру таких витрат покладає на розсуд суду.

Більш того, в мотивувальній частині апеляційної скарги Відповідач фактично зазначає про незгоду з заявленим Позивачем розміром витрат на правничу допомогу, а в прохальній частині апеляційної скарги просить суд відмовити у повному обсязі у задоволенні клопотання про стягнення на користь Позивача судових витрат в розмірі 76 000 грн., що, у свою чергу, свідчить про неоднозначність позиції Відповідача щодо розподілу судових витрат у даній справі.

Колегія суддів, також, зауважує, що при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, судом першої інстанції надано оцінку співмірності заявленої до повернення Позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, що спростовує доводи апеляційної скарги про неврахування судом критеріїв співмірності при оцінці наданих адвокатом послуг (зокрема, часу, витраченого на вивчення та попередній аналіз матеріалів, підготовку процесуальних документів та часу перебування адвоката в судових засіданнях).

Підсумовуючи вищевикладене, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Дніпровської міської ради на користь Позивача судових витрат пропорційно задоволеної частини позовних вимог у розмірі 25 333,33 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення питання, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, додаткове рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення заяви про розподіл судових витрат прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги Відповідача, спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування додаткового рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 310, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Дніпровської міської ради залишити без задоволення.

Додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2019 року по справі №160/2282/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

В повному обсязі постанова складена 13 грудня 2019 року.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов