Справа № 620/2084/19
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2084/19 Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Гундерука А.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Шульги П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління Служби безпеки України в Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, визнання протиправною бездіяльності, поновлення на роботі, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. начальника Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 27.06.2019 № 155-ос в частині виключення зі списків особового складу старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 1 сектора Відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України в Чернігівській області підполковника ОСОБА_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання з 13.05.2019 позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- поновити позивача на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 1 сектора Відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України в Чернігівській області з 27.06.2019;

- зобов`язати відповідача видати наказ та надати позивачу відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку;

- стягнути з відповідача на його користь грошове забезпечення за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відмова відповідача у наданні йому відпустки для догляду за дитиною суперечить приписам Конституції України щодо відпусток, а також вимогам ст.ст. 10-1, 11 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», нормам ст.ст. 18, 20 Закону України «Про відпустки», оскільки, на думку позивача, таке право йому гарантоване як в мирний час так і під час дії особливого періоду.

Разом з тим, внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачеві бажаної відпустки, прийнято протиправний наказ № 155-ос від 27.06.2019 про виключення його зі списків особового складу Управління служби безпеки України в Чернігівській області, яким незаконно припинено дію контракту та звільнено його.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено частково, внаслідок чого, визнано протиправною бездіяльність Управління служби безпеки України в Чернігівській області щодо ненадання з 13.05.2019 ОСОБА_1 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що звертаючись до УСБУ в Чернігівській області з письмовим рапортом від 13.05.2019 з приводу надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, ОСОБА_1 не подав жодних документів або інформації про існування виняткових сімейних обставин родини та про фактичну відсутність і об`єктивну неможливість забезпечити материнське піклування про дитину. При цьому, виняткові сімейні обставини, на які послався суд першої інстанції, виникли значно пізніше за непогодження керівництвом УСБУ в Чернігівській області рапорту позивача від 13.05.2019, що виключає можливість їх врахування при прийнятті рішення.

ОСОБА_1 , також подав апеляційну скаргу, в обґрунтування доводів якої, з посиланням на правові висновки Верховного Суду України, вказує, що незаконність відмови роботодавця видати наказ про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є підставою для визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення особи на роботі, зобов`язання роботодавця видати наказ про надання такої відпустки та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відтак, враховуючи, що до видання наказу про його звільнення, ним було подано заяву про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, та встановлену судовим рішенням протиправну бездіяльність роботодавця щодо ненадання такої відпустки, позивач наголошує на неправомірності його звільнення.

ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він просить залишити останню без задоволення та наполягає на своїй позиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні позивач вимоги своєї апеляційної скарги підтримав, наполягав на її задоволенні та заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача, в той час, як представник відповідача наполягав на доводах та вимогах, викладених у власній апеляційній скарзі, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Управління Служби безпеки України в Чернігівській області підлягає задоволенню, в той же час, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 24.06.1999 по 27.06.2019 проходив військову службу в органах Служби безпеки України.

З 18.06.2014 проходив службу за строковим (5 років) контрактом, строк дії якого закінчується 18.06.2019.

02.03.2019 дружина позивача народила третю дитину і перебувала у відпустці по вагітності та пологах до 02.05.2019.

13.05.2019 позивачем було подано рапорт на ім`я начальника Управління Служби безпеки України в Чернігівській області про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 13.05.2019, який було погоджено з заступником начальника управління - начальником ВБКОЗ Управління Служби безпеки України в Чернігівській області А. Онашко та помічником начальника управління (з правової роботи) - старшим юрисконсультом П. Шульгою.

За резолюцією начальника управління «До розгляду при наявності підстав», начальником ВКЗ Управління Служби безпеки України в Чернігівській області на рапорті позивача виконаний запис, що згідно пунктів 17, 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надаються тільки військовослужбовцям-жінкам.

Одночасно з цим, 17.04.2019 та 28.05.2019 позивачем були подані рапорти про звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту.

В подальшому, ОСОБА_1 був звільнений з військової служби наказом Голови Служби безпеки України від 14.06.2019 № 770-ос та виключений зі списків особового складу наказом начальника Управління Служби безпеки України в Чернігівській області від 27.06.2019 № 155-ос за підпунктом «а» пункту 61 (у запас), підпунктом «а» пункту 62 (у зв`язку з закінченням контракту) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України з 27.06.2019.

Вважаючи, що не надавши йому відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідач припустився протиправної бездіяльності, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виняткові сімейні обставини родини позивача, відсутність материнського піклування про дитину, давали відповідачу можливість застосувати до позивача норми частини п`ятої статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд вказав що позивачем не доведено наявність бажання продовжити строк дії контракту, подавши про це відповідний рапорт або відкликавши рапорт про звільнення.

Колегія суддів не може повною мірою погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон № 2232-ХІІ).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок проходження військової служби за контрактом особами офіцерського складу, сержантського і старшинського складу, рядового складу Служби безпеки України (далі - військовослужбовці Служби безпеки України), виконання ними військового обов`язку в запасі та особливості проходження військової служби в особливий період регулюється Положенням про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженим Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007 (далі Положення).

Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Службі безпеки України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.

Пунктом 9 розділу ІІ Положення визначено, що контракт про проходження військової служби у Службі безпеки України - письмова угода, що укладається між громадянином України і державою, від імені якої виступає Служба безпеки України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Пункт 62 розділу VII Положення містить підстави для припинення (розірвання контракту).

Так, згідно пп. а п. 62 Положення контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці Служби безпеки України звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Відповідно до п. 14 розділу ІІ Положення новий контракт укладається не пізніш як за 2 місяці до закінчення строку чинного контракту і діє з дня, наступного після дня закінчення попереднього контракту. Строк проходження військової служби може бути продовжено за новим контрактом до досягнення граничного віку перебування на військовій службі: для військовослужбовців, які проходять військову службу на посадах рядового складу, - на 3 роки; для військовослужбовців, які проходять військову службу на посадах сержантського і старшинського складу, - на строк від 3 до 5 років; для осіб офіцерського складу - на строк від 5 до 10 років.

Відтак, позивач мав право звернутися із рапортом про виявлене ним бажання продовжити військову службу за контрактом, шляхом подання (надсилання поштою) керівництву Управління Служби безпеки України в Чернігівській області відповідного рапорту.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачем було подано відповідний рапорт за 2 місяці до закінчення дії контракту (до 18 квітня 2019 року), як це врегульовано Положенням і контрактом.

Натомість, матеріали справи утримують рапорти позивача від 17.04.2019 та від 28.05.2019 про звільнення його з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту.

Згідно абзаців 2, 3 пункту 2.5 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженої наказом Служби безпеки України від 14.10.2008 № 772 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 31 грудня 2008 року за № 1323/16014 (далі Інструкція), військовослужбовці, які бажають продовжити військову службу, не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії контракту повідомляють прямого начальника, який має право укладати контракт з цим військовослужбовцем, про свій намір укласти новий контракт про проходження військової служби.

Військовослужбовець, який без поважних причин своєчасно не повідомив у встановленому порядку про свій намір укласти новий контракт про проходження військової служби, підлягає звільненню з військової служби в установленому порядку. У цьому випадку з військовослужбовцем проводяться бесіди в порядку, визначеному пунктом 7.4 розділу VII цієї Інструкції.

За приписами п. 7.4 з військовослужбовцями, які звільняються за однією з підстав, передбачених підпунктами "а"-"д", "з", "ї", "к" пункту 62 Положення та підпунктами "а"-"д", "и", "і" пункту 63 Положення, перед звільненням із військової служби проводиться не менше двох індивідуальних бесід.

Перша бесіда проводиться завчасно перед поданням до звільнення, під час якої роз`яснюються підстави і строки подання до звільнення, пільги та переваги з працевлаштування і матеріально-побутового забезпечення, надаються необхідні роз`яснення з інших питань, встановлюється підрозділ Центрального управління, регіональний орган Служби безпеки України чи військовий комісаріат для направлення військовослужбовця на військовий облік, місце його проживання після звільнення, з`ясовуються прохання військовослужбовця.

При цьому, з військовослужбовцем обговорюються питання перебування його в запасі, керівництвом органу, підрозділу, закладу, установи визначається вид запасу.

Друга бесіда проводиться безпосереднім начальником перед надсиланням подання до звільнення, під час якої надаються відповіді на запитання і прохання, висловлені військовослужбовцем під час першої бесіди, уточнюються підстави звільнення з урахуванням висновку військово-лікарської комісії та інші питання, пов`язані зі звільненням.

Зміст проведених бесід відображається в листках бесід, що підписуються начальниками, які проводили бесіди, та військовослужбовцем, що звільняється. Листки бесід долучаються до частини «Особова справа» матеріалів особової справи військовослужбовця.

У разі відмови військовослужбовця підписати листок бесіди його підписує начальник, який проводив бесіду, та особи, присутні під час бесіди, із зазначенням факту відмови.

Зі змісту Листка бесіди з підполковником ОСОБА_1 вбачається, що він складений 29 травня 2019 року за результатами проведення другої бесіди у зв`язку із поданням ним 17 квітня 2019 року рапорту про звільнення з військової служби в СБ України у зв`язку із закінченням строку контракту.

Під час бесіди позивач підтвердив своє рішення про звільнення з військової служби, претензій та прохань до керівництва управління СБ України в Чернігівський області не виказував.

Відповідно до абзацу «ї» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону № 2232-ХІІ під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці, які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу.

Згідно підпункту «а» пункту 2 частини п`ять статті 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) у зв`язку із закінченням строку контракту.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 2232-ХІІ, закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відтак, доводи позивача на незазначення в рапорті на звільнення конкретної дати, з якої він бажав звільнитися є незмістовними, оскільки у випадку звільнення з військової служби за закінченням строку дії контракту визначальним є період, на який такий контракт укладався.

Підсумовуючи вищенаведені норми законодавства та відсутність в матеріалах справи доказів того, що позивач висловив бажання продовжувати військову службу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги щодо звільнення його зі служби не є обгрунтованими та доведеними.

Щодо іншої частини позовних вимог колегія суддів зазначає таке.

Згідно статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Відповідно до статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

За визначенням статті 1 Закону № 2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР (далі Закон № 504/96-ВР) державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

За змістом статті 4 Закону № 504/96-ВР однією із соціальних відпусток є відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно статті 18 Закону № 504/96-ВР після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Підприємство за рахунок власних коштів може надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, та одним із прийомних батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 20 Закону № 504/96-ВР особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).

Відмовляючи ОСОБА_1 в наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідач посилався на те, що відповідно до частини 19 статті 10-1 Закону № 504/96-ВР надання військовослужбовцям-чоловікам таких відпусток в особливий період не передбачено.

Так, згідно норм частини 19 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Частиною 5 статті 11 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров`я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303 було оголошено проведення часткової мобілізації. Саме з цим моментом відповідно до норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII) законодавець пов`язує настання особливого періоду.

Абзацом п`ятим статті 1 Закону № 3543-XII встановлено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з абзацом четвертим статті 1 Закону № 3543-XII, завданням мобілізації є, зокрема, здійснення комплексу заходів, спрямованих на переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Отже, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини мали місце під час дії особливого періоду.

Колегія суддів, бере до уваги правовий висновок Верховного Суду з приводу застосування приписів Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указу Президента України від 17.03.2014 № 303, який міститься у постанові від 26.09.2018 в справі № 813/1919/16 та відповідно до якого 1) сама мобілізація не вичерпує завдань особливого періоду, а лише розпочинає його дію, 2) закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення такого стану, а тому на даний час в Україні діє особливий період, 3) однією з умов завершення особливого періоду слід вважати припинення воєнного конфлікту, який зумовив його настання.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2018 в справі № 825/932/16 викладено правовий висновок з приводу застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 18 Закону України «Про відпустки», п.п. 17-19 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», згідно з яким надання військовослужбовцям-чоловікам таких відпусток в особливий період не передбачено, окрім виняткових випадків, як-то: потреба у постійному якісному медичному догляді за дитиною та нездатність дружини забезпечити такий догляд у силу психічних і фізіологічних якостей власного організму.

Суд апеляційної інстанції знаходить слушними доводи апеляційної скарги відповідача про те, що звертаючись до відповідача з письмовим рапортом з приводу надання відпустки, ОСОБА_1 не подав жодних документів про існування виняткових сімейних обставин родини та про фактичну відсутність і об`єктивну неможливість забезпечити материнське піклування про дитину.

Як вбачається з матеріалів справи і не заперечував позивач в судовому засіданні, до свого рапорту від 13.05.2019 про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку він долучив лише документи про вихід дружини з відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами, свідоцтво про народження дитини та документи щодо професійної діяльності дружини як арбітражного керуючого (а.с.11-26), при цьому, документи на підтвердження неможливості виконувати нею материнських обов`язків повною мірою через важкі сімейні обставини надані позивачем вже до суду в серпні 2019 року і датовані ці документи кінцем травня, червнем та серпнем 2019 року, тобто, вже після подання самого рапорту (а.с.57-74).

Отже, наведене свідчить про неможливість врахування відповідачем зазначених документів і самих обставин під час прийняття рішення про надання/ненадання відпустки позивачеві за його рапортом.

Крім того, про наявність таких обставин позивач повідомляв під час бесіди із керівництвом 28 травня 2019 року, про що йдеться у листку бесіди від цієї ж дати. Так, зазначено, що під час бесіди підполковник ОСОБА_1 повідомив керівництво управління СБ України в Чернігівській області про сімейні обставини, що склалися в його родині та просив з розумінням поставитись до його рішення про звільнення, на що отримав позитивну відповідь начальника управління.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність протиправності в діях суб`єкта владних повноважень або протиправної бездіяльності, як вважає суд першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що Конституційний суд України в рішенні від 17.03.2004 року № 7-рп-2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів) зазначив: «Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, охорони державного кордону України тощо. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формування врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Крім цього, до військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у випадках, передбачених Конституцією України, у законодавчому порядку запроваджено певні обмеження окремих конституційних прав і свобод.

Наведена позиція Конституційного Суду України, на думку колегії суддів, також дає можливість дійти до висновку, що законодавство з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства поширюється на чоловіків лише за умови, визначеної спеціальними нормативно - правовими актами, а саме, якщо відсутнє материнське піклування про дитину. Разом з тим, жінка може скористатися свої правом у будь-якому випадку.

При цьому, норми Закону № 2011-XII є спеціальними у спірних правовідносинах по відношенню до загальних норм Кодексу законів про працю та Закону України «Про відпустки», а тому висновок Верховного Суду України, викладений в ухвалі від 02 червня 2010 року, на який посилається позивач, не може бути застосований.

Отже, законодавство України з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства поширюються на військовослужбовців-чоловіків лише за наявності обов`язкових умов, визначених спеціальним нормативно-правовим актом, які об`єднані єдиною ознакою - відсутністю материнського піклування про дітей.

Згідно статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, держава має право втручатися у приватне та сімейне життя в разі дотримання умов, викладених у частині 2 статті 8 Конвенції.

Аналізуючи вищевказані правові норми, колегія суддів вважає, що національне законодавство відповідає поняттю «якості закону», є чітким та передбачуваним.

Колегія суддів погоджується з наявністю легітимної мети втручання в сімейне життя позивача в інтересах національної безпеки, оскільки ОСОБА_1 проходить службу в органах Служби безпеки України та на нього поширюються певні обмеження, передбачені законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання що у спірних правовідносинах владний суб`єкт забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

З огляду на наведені вище обставини справи, колегія суддів вважає, що при розгляді справи суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині, що є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За приписами пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Чернігівській області задовольнити.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2019 року скасувати в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Управління служби безпеки України в Чернігівській області щодо ненадання з 13.05.2019 ОСОБА_1 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Постанова в повному обсязі складена 13 грудня 2019 року.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк