Справа № 140/1346/19
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10592/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Большакової О.О., Гінди О.М.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року (суддя - Димарчук Т.М., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 22.04.2019 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 №Ф-7721-55. В обґрунтування позовних вимог вказує, що перебуває на обліку в податковій інспекції як фізична особа-підприємець - платник єдиного податку, а також як самозайнята особа - арбітражний керуючий. Протягом 2017-2018 років позивачем, як фізичною особою-підприємцем з ознакою незалежної професійної діяльності, сплачено єдиний соціальний внесок у розмірі 18276,72 грн. Разом з тим, контролюючим органом позивачу надіслано вимогу про сплату заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як особі, яка провадить незалежну професійну діяльність - арбітражний керуючий. Відтак, відповідачем нараховано єдиний соціальний внесок як фізичній особі-підприємцю та як самозайнятій особі, що провадить незалежну професійну діяльність, що, на думку позивача, свідчить про незаконне застосування до нього, як одного суб`єкта обов`язку щодо подвійної сплати єдиного соціального внеску за один й той же період, що суперечить принципам податкового законодавства.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року у справі № №140/1346/19 позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що позивач, маючи статус фізичної особи-підприємця та статус особи, що провадить незалежну професійну діяльність, зобов`язаний двічі сплачувати єдиний внесок. Крім того, апелянт зазначає, що згідно наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач, як фізична особа-підприємець, крім діяльності у сфері права таконсультування з питань комерційної діяльності й керування, може займатись й іншими видами підприємницької діяльності, що не пов`язані з його правовою діяльністю.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 20.02.2008 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серії В02 №457824 та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

ОСОБА_1 14.09.2012 отримав ліцензію серії АД №077523 про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) безстроково, яку 02.08.2013 замінено на свідоцтво за №1347 про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) без обмеження строку дії.

Позивач 08.08.2013 подав до Луцької ОДПІ заяву про реєстрацію його самозайнятою особою - арбітражним керуючим, на підставі чого, Луцькою ОДПІ 14.08.2013 видано довідку №055 про взяття на облік платника податків фізичної особи-підприємця, арбітражного керуючого ОСОБА_1 .

Відповідно, позивач з 20.02.2008 перебуває на обліку як фізична особа-підприємець та з 08.08.2013 як самозайнята особа (арбітражний керуючий).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, як фізичною особою-підприємцем, нараховано та сплачено у 2017 році єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 8448,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 13.04.2017 №17 на суму 2112,00 грн, від 11.07.2017 №28 на суму 2112,00 грн, від 18.10.2017 №41 на суму 2112,00 грн, від 18.01.2018 №10 на суму 2112,00 грн. Також нараховано та сплачено у 2018 році єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 9828,72 грн, що підтверджується платіжними дорученнями від 18.04.2018 №22 на суму 2457,18 грн, від 16.07.2018 №32 на суму 2457,18 грн, від 18.10.2018 №47 на суму 2457,18 грн, від 21.01.2019 №66 на суму 2457,18 грн. Всього позивачем за 2017-2018 роки сплачено внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 18276,72 грн.

Разом з тим, Головним управлінням ДФС у Волинській області сформовано та направлено на адресу позивача вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 №Ф-7721-55 зі сплати єдиного внеску станом на 31.01.2019, якою позивача зобов`язано сплатити суму боргу у розмірі 18276,72 грн.

Вважаючи вказану вимогу протиправною, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок про задоволення позовних вимог, так як у межах спірних правовідносин позивач не має обов`язку двічі сплачувати єдиний внесок.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1.1 статті 1 ПК України, цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з підпунктом 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України, самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

В свою чергу, Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку (далі - Закон №2464-VI).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Крім того, відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 цього ж Закону платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (база нарахування єдиного внеску), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно з підпунктом 4 пункту 6.7 розділу VI «Порядку обліку платників податків і зборів», який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 №1588, якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується у контролюючих органах як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивачу донараховано зобов`язання зі сплати єдиного внеску, так як на думку податкового органу, позивач, маючи статус фізичної особи-підприємця, а також здійснюючи незалежну професійну діяльність арбітражного керуючого, зобов`язаний двічі сплачувати єдиний внесок.

В свою чергу, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів, з урахуванням вищевикладених положень ПК України, зазначає, що особа, яка одночасно здійснює незалежну професійну діяльність та є фізичною особою-підприємцем, підлягає взяттю на облік лише як фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.

Особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема - арбітражного керуючого, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є вже платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Так, ОСОБА_1 реалізує своє право на зайняття діяльністю у сфері консультування з питань комерційної діяльності та управління, як фізична особа - підприємець, а не як арбітражний керуючий. Обидва види діяльності ОСОБА_1 , як фізичної особи-підприємця так і арбітражного керуючого, взаємопов`язані.

В даному випадку, із зібраних матеріалів у справі вбачається, що позивач має статус фізичної особи-підприємця з ознакою провадження незалежної професійної діяльності, перебуває на обліку в податковому органі. Матеріалами справи підтверджено, що позивачем сплачено у 2017 та 2018 роках єдиний внесок у встановленому Законом №2464-VI розмірі для фізичних осіб-підприємців.

При цьому, з аналізу положень Закону №2464-VI вбачається, що законодавцем розмежовано фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у якості платників єдиного внеску.

Крім того, законодавцем встановлено різний порядок взяття на облік, як платників єдиного внеску, фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність. Між тим, чинним законодавством не врегульовано порядок обліку та сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.

В свою чергу, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що єдиною метою збору єдиного внеску є забезпечення захисту, у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

В даному випадку, позивач, як самозайнята особа, яка сплачує за себе єдиний внесок, вважається застрахованою особою, у розумінні положень №2464-VI, а тому повторна сплата за себе єдиного внеску позивачем, на думку колегії суддів, суперечитиме самій меті цього закону, а також матиме ознаки надмірного тягаря для особи.

Відтак, оскільки, види діяльності ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця так і особи, яка провадить незалежну професійну діяльність співпадають (КВЕД 70.22 - «Консультування з питань професійної діяльності й керування»), тому він не повинен двічі сплачувати єдиний соціальний внесок, так як це суперечить принципам податкового законодавства.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , перебуваючи на податковому обліку, які фізична особа-підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності (самозайнята особа), повинна вести єдиний податковий облік та сплачувати єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове страхування, як фізична особа-підприємець.

Враховуючи викладене, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 №Ф-7721-55 на суму 18276,72 грн є протиправною та підлягає скасуванню.

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги суб`єктний склад спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підстави позову, а також правове регулювання правовідносин, з яких виник цей спір, є достатні підстави вважати, що ця справа відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи №520/3939/19.

Доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, та є тотожними відзиву на адміністративний позов, факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. О. Большакова
О. М. Гінда
Повне судове рішення складено 11 грудня 2019 року.