Справа № 400/902/19
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2019 р.м. ОдесаСправа № 400/902/19

Головуючий в І інстанції: Устинов І.А.

Дата та місце ухвалення рішення: 02.09.2019 р. м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Стас Л.В.

судді Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (правонаступник - Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області), в якій, з урахуванням уточнень (а.с.200-221 т.1), позивач просив: визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу від 22.01.2019 року та визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення пенсії позивачу; зобов`язати відповідача провести поновлення та виплату позивачу пенсії за віком з 07.10.2009 року шляхом поновлення її відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року позов задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області від 22.01.2019 року про відмову в поновленні пенсії за віком ОСОБА_1 . Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 з 28.09.2018 року. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року у частині строку, з якого має бути поновлена виплата пенсії позивачу, та зобов`язати відповідача провести поновлення і нарахування пенсії за віком позивачу з 07.10.2009 року в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Представником відповідача поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13.04.2000 року виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль. До виїзду за кордон проживав в м. Миколаїв, держава Україна.

Також, суд першої інстанції встановив, що позивачу була призначена пенсія за віком з 24.02.1998 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи пенсійним посвідченням.

Пенсія позивачу виплачувалась до виїзду за кордон та починаючи з 13.10.2002 року й до часу звернення до суду з відповідним позовом позивач призначеної пенсії не отримує.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що 14.01.2019 року позивач через свого представника звернувся до відповідача із заявою про поновлення пенсії за віком.

06.02.2019 року представнику позивача надано відповідь від 22.01.2019 року за № 40-М-01, в якій позивачу відмовлено в поновленні та виплаті пенсії через те, що позивачем не надано до управління Пенсійного фонду документ, що засвідчував би місце проживання (реєстрації) в Україні та через те, що позивач проживаючи в іншій країні, повинен подати до управління Пенсійного фонду України заяву за місцем свого останнього проживання в Україні.

Вирішуючи справу та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або наявністю відмітки про реєстрацію місця проживання в Україні. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення відповідача про відмову у поновленні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з цим, суд першої інстанції вказав на те, що позивачем не надано до суду жодних доказів того, що він був позбавлений можливості або про існування об`єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009, а це більше 9 років. Суд першої інстанції зазначив, що представник позивача звернувся з письмовою заявою про поновлення та виплату пенсії до Центрального ОУПФУ 14.01.2019 року, а з позовом до адміністративного суду представник позивача в його інтересах звернувся лише 28.03.2019 року. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що адміністративний позов має бути задоволений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ст. 122 КАС України, тобто з 28.09.2018 року, оскільки позов поданий до суду 28.03.2019 року.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині зобов`язання відповідача провести поновлення та виплату позивачу пенсії шляхом поновлення її відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, оскільки питання розміру пенсії вирішується органом Пенсійного фонду України на підставі наявних в нього відомостей про пенсіонера, з урахуванням його страхового стажу. Враховуючи той факт, що позивачем оскаржується саме відмова у поновленні пенсії, а не її розмір, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині позовних вимог щодо виплати пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність слід відмовити.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги щодо індексації пенсії задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведені, та ч. 2 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачене щорічне проведення індексації.

Також, вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги щодо компенсації втрати частини доходів задоволенню не підлягають, оскільки виплату пенсії слід поновити з 28.09.2018 року, та законодавством передбачене щорічне проведення індексації.

Вирішуючи справу в апеляційному порядку колегія суддів виходить з наступного.

За змістом ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV, в редакції до 07.10.2009 року, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Водночас, рішенням від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Зазначені положення Закону від 09.07.2003 року № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Як зазначено в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, наведеними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як вказав Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон.

З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Дана позиція цілком відповідає правовим висновкам Верховного Суду, зокрема, викладеним в постановах від 03.05.2018 року по справі за № 204/5502/17 (2-а/204/208/17), від 27.02.2018 року по справі за № 523/5348/17.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримував пенсію за віком, виплата якої припинена саме у зв`язку із його виїздом на постійне місце проживання за кордон.

Разом з цим, до теперішнього часу виплату пенсії позивачу не поновлено, що не заперечується сторонами у справі.

Посилання відповідача, як у направленому представнику позивача листі на заяву про поновлення виплати пенсії, так і у відзиві на позовну заяву, на те, що позивачем порушено порядок звернення за поновленням пенсії, а саме звернення подано не особисто позивачем та не надано документу, що засвідчує місце проживання (реєстрації) в Україні, що, з урахуванням відсутності угоди між Україною та державною Ізраїль про пенсійне забезпечення громадян України, які проживають на території Ізраїль, унеможливлює поновлення виплати позивачу пенсії, про що позивачу направлено лист - відповідь, а не рішення про відмову у поновленні виплати пенсії, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що прямо суперечать наведеному рішенню Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким констатовано, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Крім того, колегія суддів наголошує, що підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон, виникли саме з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 про визнання такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Тобто, саме з наведеного періоду органи пенсійного фонду мали поновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, яка була припинена у зв`язку із таким виїздом. У спірних правовідносинах позивачу припинена виплата пенсії у зв`язку із виїздом за кордон, проте до теперішнього часу така виплата пенсії позивачу не поновлена, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача. Вирішення спірного питання не ставиться в залежність від подання заяви про поновлення виплати пенсії та прийняття відповідачем за результатами розгляду заяви позивача письмового рішення про відмову в поновленні виплати пенсії. В даному випадку відповідачем допущено саме протиправно бездіяльність щодо поновлення виплати пенсії позивачу після прийняття наведеного рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, що додатково підтверджується листом відповідача на подану позивачем заяву про поновлення виплати пенсії.

Поряд з цим, за наведених обставин, вирішуючи справу, суд першої інстанції помилково у резолютивній частині судового рішення визнав неправомірним та скасував рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області від 22.01.2019 року про відмову в поновленні пенсії за віком ОСОБА_1 , оскільки відповідачем такого рішення не приймалось. З матеріалів справи вбачається, що за № 40-М-01 від 22.01.2019 року відповідачем представнику позивача був направлений лист, який не є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо відмови у призначенні/поновленні виплати пенсії у розумінні КАС України та Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1.

За встановлених обставин, у спірних правовідносинах підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення пенсії позивачу.

Разом з цим, вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу від 22.01.2019 року задоволенню не підлягають, оскільки такого рішення відповідачем прийнято не було.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність обов`язку у відповідача відновити виплату позивачу пенсії не позбавляє останнього необхідності захисту свого права.

Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, у позивача, як особи, пенсія якого припинена у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон, право на поновлення виплати пенсії виникло з 07.10.2009 року після винесення рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, яким положення пункту 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) та втрати чинності наведених вимог Закону з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Вказане рішення Конституційного Суду України було у встановленому порядку опубліковано у жовтні 2009 року, а тому позивач повинен був дізнатись про порушення свого права на поновлення виплати пенсії саме у жовтні 2009 року.

Водночас, із заявленим позовом про поновлення виплати пенсії з 07.10.2009 року позивач звернувся до суду через засоби поштового зв`язку лише 22.03.2019 року, тобто, з пропуском строку, встановленого ст. 122 КАС України, більше дев`яти років.

При цьому, колегія суддів наголошує, що ні адміністративний позов, ні матеріали справи не містять відомостей щодо існування об`єктивних обставин, які обумовили неможливість звернення позивача до суду з цим позовом після прийняття Конституційним Судом України 07.10.2009 року рішення № 25-рп/2009.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Таким чином, адміністративний позов має бути вирішений в межах шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 122 КАС України, в іншій частині заявлений позов підлягає залишенню без розгляду.

Посилання позивача на вимоги ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно якої нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наведені положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не поширюються на спірні правовідносини.

Висновок колегії суддів щодо необхідності розгляду вказаної категорії справ із застуванням положень КАС України щодо строків звернення до суду та їх наслідків цілком відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, які викладені в постановах від 08 грудня 2015 року (справа № 645/2730/15-а) та від 08 червня 2016 року (справа № 505/2135/14-а), а також Верховного Суду, викладених, зокрема, в постановах від 27 лютого 2018 року по справі № 523/5348/17, від 20 березня 2018 року по справі № 573/1759/17, від 18 липня 2018 року по справі № 263/3644/17, від 03 квітня 2019 року по справі № 266/804/15-а.

Наведені висновки суду апеляційної інстанції та висновки Верховного Суду України, Верховного Суду повністю спростовують доводи апелянта у вказаній частині.

Також, колегія суддів наголошує, що рішення ЄСПЛ від 07.11.2013 року «Пічкур проти України», на яке посилається апелянт в поданій апеляційній скарзі, навпаки підтверджує позицію суду апеляційної інстанції щодо застосування строків звернення до суду із заявленим позовом.

Так, у наведеному рішенні Європейським судом при розгляді справи враховується коли особа дізналась про порушення своїх прав, з якого моменту мала права на їх відновлення.

З матеріалів справи вбачається, що виплату позивачу пенсії у зв`язку із виїздом за кордон було припинено з 2002 року.

Як зазначено в рішенні ЄСПЛ від 07.11.2013 року «Пічкур проти України» саме з цього моменту відповідні положення національного законодавства почали негативно впливати на нього особисто і з цього часу він міг вимагати визнання свого статусу потерпілого від порушення його прав, гарантованих Конвенцією.

Посилання позивача на те, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише з листа відповідача від 22.01.2019 року про відмову в поновленні виплати пенсії, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки пенсія є щомісячним платежем, а тому, відповідно з моменту припинення виплати позивачу пенсії останньому було відомо про порушення його прав на отримання пенсії у зв`язку із виїздом за кордон.

В свою чергу, як вже зазначалось колегією суддів, рішення Конституційного Суду України, з яким пов`язується право позивача на поновлення виплати пенсії, було у встановленому порядку опубліковано у жовтні 2009 року.

Проте, позивач звернувся до суду з даним позовом засобами поштового зв`язку лише 22.03.2019 року, тобто, зі сплином більше дев`яти років від наведених дат, при цьому, не зазначаючи будь-яких поважних причин для пропуску такого строку звернення із заявленим позовом, а тому підстави для поновлення позивачу строку звернення до суду та задоволення заявлених вимог з 07.10.2009 року відсутні.

Разом з цим, доходячи обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заявленого позову в межах шестимісячного строку звернення до суду, суд першої інстанції помилково визначив дату, з якої підлягають задоволенню вимоги позивача, а саме судом першої інстанції не враховано, що позивач звернувся із позовом засобами поштового зв`язку 22.03.2019 року.

Також, судом першої інстанції не враховано, що наслідком пропуску позивачем строку звернення із заявленим позовом є залишення позову без розгляду, а не відмова у задоволенні вимог позивача.

Таким чином, враховуючи, що позов у даній справі поданий засобами поштового зв`язку 22.03.2019 року, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені вимоги позивача до 21.09.2018 року підлягають залишенню без розгляду, а відповідач підлягає зобов`язанню поновити виплату позивачу пенсії з 22.09.2018 року та здійснити відповідні виплати з цієї дати.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо зобов`язання відповідача здійснити їй виплату пенсії в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Так, колегія суддів зазначає, що Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначаються правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно змісту статті 1 вказаного Закону визначається, що індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Абзацом 2 частини 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Так, згідно вимог статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до статті 2 вказаного Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Таким чином, обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що вказана у постанові від 11 липня 2018 року по справі за № 487/6923/16-а.

У спірних правовідносинах відповідачем взагалі не вирішено питання про поновлення виплати позивачу пенсії, не здійснено нарахування такої пенсії, а так само відповідач не відмовляв позивачу у компенсації втрати частини доходу, індексації.

За таких обставин, враховуючи, що відповідачем не вирішено питання про поновлення виплати пенсії позивачу, не здійснено нарахування пенсії позивачу, не визначено її розмір, а так само відповідач не відмовляв позивачу у виплаті компенсації втрати частини доходу, проведення індексації пенсії та відповідач не приймав будь-яких рішень з цих питань, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а відповідач зобов`язанню провести поновлення та нарахування пенсії за віком з 22.09.2018 року.

За таких обставин та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення суду першої інстанції скасуванню, заявлений позивачем позов за період по 21.09.2018 року підлягає залишенню без розгляду, а в іншій частині частковому задоволенню.

Також, підлягають розподілу здійснені позивачем судові витрати.

Одночасно колегія суддів вважає можливим зазначити, що за ознаками, визначеними пунктом 20 частини 1 статті 4 КАС України, дана справа віднесена до категорії справ незначної складності в розумінні частини 6 статті 12 КАС України.

Обставини, які є критерієм для віднесення справи до категорії таких, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у розумінні частин 3 та 4 статті 12 КАС України, а також випадки, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України, відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що постанова оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 229, 240, 241, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії за період з 07.10.2009 року по 21.09.2018 року залишити без розгляду.

В іншій частині прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії за період з 22.09.2018 року задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області поновити виплату пенсії ОСОБА_1 та здійснити її виплату з 22.09.2018 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір під час розгляду справи у загальній сумі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 12.12.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька