Справа № 161/17692/19
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/12572/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2019 року (головуючого судді Пушкарчук В.П. ухвалене у відкритому судовому засіданні о 15 год. 46 хв. в м. Луцьку) у справі №161/17692/19, провадження № 2-а/161/569/19 за позовом ОСОБА_1 до Поліцейського Управління патрульної поліції у Волинській області рядового поліції Хилюка Дмитра Сергійовича, Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22.10.2019 звернулася в суд з позовом до поліцейського Управління патрульної поліції у Волинській області рядового поліції Хилюка Дмитра Сергійовича, Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ДП 18 № 257713 від 12.10.2019 винесену рядовим поліції УПП у Волинській області про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП та провадження у справі закрити.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. В якій просить рішення скасувати та закрити провадження у справі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норми процесуального та матеріального права та неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи. Вважає, що суд неправильно оцінив докази, надані відповідачем зосереджуючи увагу лише на факті не доведення нею відсутності вчинення правопорушення.

Відповідачі своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку, визначеному статтею 268 КАС України.

Згідно з частини 3 статті 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подану скаргу слід залишити без задоволення з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що Поліцейським Управління патрульної поліції у Волинській області рядового поліції Хилюком Дмитром Сергійовичем винесена постанова серії ДП18 №257713 від 12.10.2019 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 425 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене, частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративне правопорушення (далі - КУпАП), згідно якої позивачка 12.10.2019 о 06 год. 48 хв. у м. Луцьк по вул. Набережній рухалась в крайній лівій смузі при вільній правій, чим порушила п.п. 11.2 ПДР, та вчинила адміністративне правопорушення передбачене, частиною 2 статті 122 КУпАП.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачку правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 2 статті 122 КУпАП.

Перевіривши наявні у справі матеріали, доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, колегія суддів з обумовленими висновками суду першої інстанції погоджується виходячи з такого.

Згідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог статті 7 КУпАП, ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.

Статтею 10 КУпАП передбачено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Відповідно до частини 2 статті 122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонений сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно пункту 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пунктом 11.2 Правил дорожнього руху передбачено, що на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, крім випадків, коли виконується випередження, об`їзд або перестроювання перед поворотом ліворуч чи розворотом.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно із статтею 31 Закону № 580-VIII, поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Згідно пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10.11.2015 за №1408/27853 (далі - Інструкція), у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124-1, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140, частинами шостою, сьомою статті 152-1 КУпАП.

Пункт 2 розділу ІІІ Інструкції визначає що постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені серед інших статтею 122 КУпАП виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до пункту 1 розділу ІV Інструкції розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення.

В апеляційній скарзі позивачка вказує, що посилання суду першої інстанції на Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі сприймаються нею критично, оскільки «відколи інструкція, як підзаконний нормативно-правовий акт, стала законом? Такі деталі вказують на відсутність розуміння Судом елементарних речей у сфері права, то як судове рішення може бути законним», що на думку апеляційного суду є не обґрунтованими доводами, які не свідчать про оскарження нею Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України № 1395 від 07.11.2015 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 10.11.2015 за №1408/27853 на підставі якої діє працівник поліції та є чинною, така є підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим у відповідності до Закону України «Про Національну поліції».

Суд першої інстанції досліджуючи відеозапис з нагрудного реєстратора поліцейського патрульної поліції встановив, що в ході розгляду справи водію було роз`яснено права передбачені статтею 268 КУпАП та статтею 63 Конституції України. Також вказаний запис підтверджує ту обставину, що позивачка рухалася у лівій крайній смузі, оскільки на запитання поліцейського чому вона рухалася у крайній лівій смузі, відповіла, що пришвидшила рух та нічого не порушила. У своїх поясненнях під час розгляду патрульним інспектором справи, позивачка про намір здійснити поворот ліворуч нічого не вказувала.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 КАС України).

Відповідно до статті 251 КУпАП України доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі позивачка посилається на те, що рухалася у лівій крайній смузі тому, що мала намір повернути ліворуч і піднятись в центр міста Луцьк до Центрального універмагу, дані посилання, що вона не вчиняла адміністративного правопорушення суперечить наявному в справі відеозаписі та дослідженому судом першої інстанції, а тому її доводи суд критично оцінює, оскільки такі є безпідставними та необґрунтованими, не відповідають дійсним обставинам справи та на думку суду дані з метою уникнення відповідальності за вчинене, адже відповідно до постанови Верховного Суду від 12.12.2018 року справа №205/8410/16-а відеозапис з нагрудного реєстратора інспектора патрульної поліції є доказом підтверджуючим вину особи.

Доводи апелянта щодо зневажання положень статті 62 Конституції України відповідно до яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь, порушення поліцейським при встановлені обставин справи, психологічний тиск вчинений щодо неї, неправомірні дії працівника поліції є не обґрунтованими та не підтвердженими доказами щодо оскарження дій поліцейського, чи притягненням його до відповідальності, зазначення про упередженість суду першої інстанції при розгляді даної справи такі скарги також є не доведені позивачкою.

У своїй позовній заяві позивач посилається на Рішення Конституційного суду № 5-рп/2015 від 26.05.2015 року і вказує на те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцем знаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а вже у апеляційній скарзі зазначає, що хотіла підтвердити свою невинуватість поліцейському Хилюку Д.С. за допомогою відеореєстратора, який вмонтований у її автомобіль, проте не змогла це зробити оскільки не мала необхідної техніки, щоб дістати карту пам`яті і вставити в ноутбук та надати поліцейському, а тому поліцейський не міг розглядати справу про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення.

Однак колегія суддів вважає, що згідно пункту 2.3 мотивувальної частини вищевказаного рішення Конституційного Суду України перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14.07.2015 № 596-VIII, який набув чинності 07.11.2015 було внесено зміни до згаданого переліку, а саме змінено частини 2, 4, 5 статті 258 КУпАП, відповідно до яких порушення в сфері безпеки дорожнього руху (ПДР) віднесено до категорії справ розгляд яких відбувається на місці вчинення адміністративного правопорушення. Тобто, як вбачається із змін внесених до КУпАП від 14.07.2015, які набрали чинність 07.11.2015 та не могли бути враховані в рішенні Конституційного суду України №5-рп/2015 від 26.05.2015, уповноваженими органами та посадовим особам прямо передбачена можливість складати постанови на місці вчинення правопорушення в сфері безпеки дорожнього руху, а тому посилання апелянта про неправомірність накладення на неї адміністративного стягнення у зв`язку з необхідністю розгляду матеріалів за місцем знаходження органу, до компетенції якого віднесено розгляд справи, а не на місці його вчинення не є підставою для скасування оскаржуваної постанови. А щодо наявності відеореєстратора, який вмонтований у її автомобіль та які вона хотіла надати поліцейському при розгляді адміністративного правопорушення, то такі обставини і доводи спростовані діями позивачки під час оскарження до суду постанови про адміністративне правопорушення, яка як вказує хотіла надати поліцейському під час розгляду справи 12.10.2019, однак таких доказів не подала ні 07.11.2019 під час слухання судом першої інстанції, ні 11.12.2019 під час перегляду в апеляційному суді.

Таким чином, у відповідності до положень статті 256 КУпАП відповідачем розглянуто справу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення та, враховуючи характер вчиненого правопорушення, відповідно до статті 283 КУпАП, винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення, якою, позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень.

А посилання в апеляційній скарзі щодо наявності порушення судом першої інстанції статті 272 КАС України щодо складення повного тексту рішення суду та його отримання 12.11.2019, а не проголошення повного тексту рішення суду 07.11.2019, не може бути самостійною підставою скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції, та як засвідчують матеріали справи, позивачка оскаржила в межах встановленим статтею 286 КАС України рішення суду та судом відкрито апеляційне провадження, здійснено перегляд рішення суду, 07.11.2019 судом першої інстанції постановлено рішення із вступною та резолютивною частинами рішення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої частиною 2 статті 122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. відповідає вимогами чинного законодавства України.

Таким чином на переконання суду доводи позивачки викладенні в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Перевіряючи всі доводи скаржника, колегія суддів також приймає до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» рішення від 21 січня 1999 року, яким зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Відповідно до частини 1 статті 286 КАС України адміністративна справа з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності вирішується місцевими загальними судами як адміністративними судами протягом десяти днів з дня відкриття провадження у справі. Частина 3 встановлює, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно частини 3 статті 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду справ, визначених статтями 273-277, 282-286 цього Кодексу, набирають законної сили з моменту проголошення і не можуть бути оскаржені.

Керуючись ст.ст. 268, 271, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2019 року у справі №161/17692/19, провадження № 2-а/161/569/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не оскаржується.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль