Справа № 300/1534/19
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11613/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Святецького В.В.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ,

на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року (суддя - Чуприна О.В., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м.Івано-Франківськ, дата складання повного тексту - не зазначена),

в адміністративній справі №300/1534/19 за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

встановив:

У липні 2019 року позивач Івано-Франківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось в суд із адміністративним позовом до відповідача ФОП ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача адміністративно-господарські санкції в розмірі 20537,50 грн., а також пеню в розмірі 1059,52 грн., у зв`язку із порушенням встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року позов задоволено повністю. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в користь Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції на суму 20537,50 грн. та пеню на суму 1059,52 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції від 23.09.2019 року не погодився відповідач ФОП ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням всіх обставин справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що єдиним доказом на підставі якого позивач вважав, що ним було порушено вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» був Акт за №09-04-1670/51 від 24.05.2019р., який досліджувався як в Коломийському міськрайонному суді, так і в Івано-Франківському окружному адміністративному суді, однак по різному. Апелянт вказує, що вина є основною ознакою суб`єктивної сторони правопорушення, а тому відсутність вини свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення в його діях. Апелянт зазначає, що враховуючи те, що посадова особа Управління держпраці в Івано-Франківській області зазначила в Акті за №09-04-1670/51 від 24.05.2019р. про порушення ним ч.1 ст.19 та ч.9 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», то відсутні законні підстави для застосування адміністративно-господарських санкції за порушення норм статті 20 даного Закону.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 23.09.2019 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Апелянт (відповідач) ФОП ОСОБА_1 подав суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, який здійснює господарську діяльність та використовує найману працю, зобов`язаний створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Як встановлено судом першої інстанції із матеріалів справи, у 2018 році середньооблікова чисельність штатних працівників у відповідача складала 8 осіб, середня річна заробітна плата штатного працівника становила 41075 грн., що сторонами не заперечується.

За вказаний період відповідачем, в розумінні вимог частини 1 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», не забезпечено впродовж 2018 року працевлаштування однієї особи з інвалідністю на вакантну посаду для осіб із обмеженими фізичними можливостями, що не заперечується відповідачем і відповідає даним відображеним Управлінням держпраці в Івано-Франківській області у акті перевірки №09-04-1670/51 від 24.05.2019р., отриманого відповідачем, а також відомостям розрахунку до адміністративного позову, складеного станом на 10.07.2019р. (а.с. 8-11, 12).

Також встановлено, що за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році позивачем проведено розрахунок заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій та пені, згідно якого, розмір такої заборгованості відповідача становить 21597,02 грн., що включає: адміністративно-господарські санкції (основний борг) - 20537,50 грн. та пеню (за період з 16.04.2019 року по 10.07.2019 року включно) - 1059,52 грн.. Розрахунок проведено відносно 1 незайнятого робочого місця особами з інвалідністю (а.с. 12).

Як видно з матеріалів справи, позивач листом від 19.06.2019р. за №03-87/491 повідомив відповідача про необхідність перерахування до 02.07.2019р. за відповідними реквізитами адміністративно-господарських санкцій за не створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю в сумі 20537,50 грн. та пені - 800,80 грн., розрахованої станом на 19.06.2019р. (а.с. 13).

На час звернення позивачем до суду розмір пені, у зв`язку з несплатою адміністративно-господарських санкцій, збільшився та становить 1059,52 гривень.

Однак, вказані адміністративно-господарські санкцій в сумі 21597,02 грн. відповідачем у строк визначений Законом сплачено не було.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 не виконано обов`язок щодо своєчасного подання до Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіту про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2018 рік форми №10-ПІ, у зв`язку з чим у акті перевірки від 24.05.2019р. за №09-04-1670/51 Управлінням держпраці в Івано-Франківській області підставно встановлено вказане вище порушення. Також відповідач не надав жодного доказу того, що ним подано державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, та як наслідок не забезпечено у 2018 році встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, а також самостійно не сплачено адміністративно-господарські санкції у строки встановлені законом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з врахуванням наступного.

Закон України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Так, статтею 17 цього Закону встановлено, що з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом. Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Відповідно до ст.18 вказаного Закону, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань (ч.3 ст.18-1 Закону).

Норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю визначено статтею 19 вказаного Закону. Так, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4% (чотирьох відсотків) середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Цією статтею також встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Згідно частини 3, 5 статті 19 Закону, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону. Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Крім цього, статтею 20 вказаного вище Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів).

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.

У разі несплати адміністративно-господарських санкцій або пені чи неможливості їх сплати за рішенням суду їх стягнення в примусовому порядку може бути звернено на майно підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичної особи, яка використовує найману працю, в порядку, передбаченому законом.

Порядок сплати адміністративно-господарських санкцій і пені до відділень Фонду соціального захисту інвалідів, їх акумуляції, обліку та контролю за їх використанням, а також з урахуванням пропозицій всеукраїнських громадських організацій осіб з інвалідністю - використання цих коштів встановлюється законом.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що наведеними вище нормами законодавства встановлено, що адміністративно-господарські санкції за незайняті особами з інвалідністю робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, при вирішенні питання про порушення роботодавцем вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» слід враховувати чи роботодавцем створено робочі місця відповідно встановленого нормативу, чи проінформовано центр зайнятості про наявність вільних робочих місць, чи вжито усіх необхідних і реальних заходів для працевлаштування на ці робочі місця осіб з інвалідністю та чи дотримано вимог чинного законодавства у правовідносинах із органами Центру зайнятості, в тому числі щодо подання звітної інформації.

З цього приводу колегія суддів враховує, що відповідно до частин 7 - 9 статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», порядок реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, строки подання йому звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, зарахування кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, контролю за виконанням нормативу робочих місць та перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо їх реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, його відділеннях, подачі щорічного звіту, а також надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, з метою контролю за виконанням нормативу робочих місць, передбаченого частиною першою цієї статті, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, здійснює перевірки підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, щодо реєстрації у Фонді соціального захисту інвалідів, подання ними звітів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, виконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі шляхом його зарахування.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю.

Відповідно до пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №70 від 31.01.2007 року, інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 року №316 затверджено Форму звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

Цим же Наказом затверджено Порядок подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)». Пунктами 5, 6 цього Порядку передбачено, що форма №3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником. Роботодавець визначає вид звітності - первинна або уточнююча. Первинна звітність подається з метою інформування про наявність попиту на робочу силу (вакансії). Уточнююча звітність подається в разі необхідності на заміну первинної та містить уточнення характеристик вакансії: умов праці, розміру заробітної плати, вимог до претендента тощо. При цьому не можуть бути змінені дані щодо кількості вакансій та назви професії (посади).

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що обов`язок фізичних осіб, що використовують найману працю щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується їх обов`язком підбирати і працевлаштовувати осіб з інвалідністю на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування.

Однак, на фізичних осіб, що використовують найману працю покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування та вживати встановлених законодавством заходів для фактичного працевлаштування на ці робочі місця осіб з інвалідністю.

У матеріалах адміністративної справи немає жодних доказів того, які ж дії вчинялись відповідачем у 2018 році з приводу виконання вимог законодавства щодо створення робочих місць відповідного нормативу для працевлаштування осіб з інвалідністю, інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць та вжиття заходів для реального працевлаштування осіб з інвалідністю.

Судом апеляційної інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що апелянтом не надано жодного доказу про подання звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік по формі №10-ПІ, повідомлення про наявність робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю форми №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» до відповідного центру зайнятості, чи вчинення будь-яких інших дій з метою створення робочого місця для особи з інвалідністю та працевлаштування такої особи у 2018 році.

Суд апеляційної інстанції також погоджується із висновком суду першої інстанції, що у даній справі, застосовуючи положення частин 4-7 статті 78 КАС України, постанова Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01.08.2019р. у справі №346/2596/19 (а.с. 21) не може бути врахована судом як доказ відсутності складу правопорушення, відповідальність за яким, на відміну від КУпАП, встановлена статтями 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Згідно статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки відповідачем не було вжито усіх необхідних дій для працевлаштування у 2018 році визначеної нормативом кількості осіб з інвалідністю, не було належним чином і своєчасно повідомлено центр зайнятості про створені вакансії для працевлаштування осіб з інвалідністю та підтвердження створення такої вакансії, тому Фондом правомірно визначено відносно відповідача адміністративно-господарські санкції та нараховано пеню за порушення термінів сплати таких санкцій.

Одночасно, колегія суддів враховує, що висновок суду першої інстанції у даній справі про те, що відповідачем не виконано обов`язок щодо виконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році, та як наслідок не вжито усіх необхідних і реальних заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю, не суперечить практиці Верховного Суду на яку покликається апелянт.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 243 ч.3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року в адміністративній справі №300/1534/19 за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її прийняття (проголошення), а у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Р. Й. Коваль
В. В. Святецький
Повний текст постанови складено 12.12.2019 року