Справа № 805/687/15-а
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2019 року

Київ

справа №805/687/15-а

адміністративне провадження №К/9901/9379/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А., суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Артемівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області

на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2015 року (суддя Галатіна О.О.)

та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2015 року (судді: Казначеєв Е.Г. (головуючий), Васильєва І.А., Василенко Л.А.)

у справі № 805/687/15-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СІНІАТ»

до Артемівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «СІНІАТ» (далі - ТОВ «СІНІАТ») звернулося до суду з адміністративним позовом до Артемівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області (далі - Артемівська ОДПІ, контролюючий орган), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19 липня 2011 року № в частині донарахованого грошового зобов`язання з податку на прибуток у сумі 3 666 953,80 грн, податкові повідомлення-рішення від 02 вересня 2011 року № , № .

На обґрунтування позову ТОВ «СІНІАТ» зазначило про безпідставність висновку відповідача щодо завищення валових витрат у зв`язку з включенням до їх складу сум, сплачених протягом звітного періоду за взаємовідносинами з ТОВ «АВТО-СПЛІНТ» та ТОВ «ДНІПРО-БРІГ», оскільки вчинення недійсного правочину на одному з ланцюгів постачань не дає підстави вважати, що є нереальною господарська операція за участю останнього в ланцюзі покупця, та як намір ухилення від оподаткування шляхом створення відповідного ланцюга. Позивач зауважив, що наявні всі первинні документи на підтвердження господарських операцій із зазначеними контрагентами, які безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю ТОВ «СІНІАТ».

Донецький окружний адміністративний суд постановою від 24 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2015 року, позов задовольнив.

Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Артемівська ОДПІ звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, а також неправильну оцінку наявних у матеріалах справи доказів, просила їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «СІНІАТ» у повному обсязі з огляду на правомірність прийняття нею спірних податкових повідомлень-рішень.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 02 червня 2015 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Артемівської ОДПІ.

Позивач не скористався своїм правом подати заперечення/відзив на касаційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

25 січня 2018 року справу в порядку, передбаченому підпунктом 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року; далі - КАС України) передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди попередніх інстанцій встановили, що Артемівською ОДПІ проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2010 року до 31 березня 2011 року, за результатами якої складено акт від 29 червня 2011 року №794/23/00290601.

Згідно з висновками акта перевірки контролюючим органом встановлено порушення позивачем:

- підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР (далі - Закон № 334/94-ВР) у частині заниження валових доходів на 22 621 грн у зв`язку з невключенням до складу валових доходів сум безповоротної фінансової допомоги;

- пункту 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР у частині завищення валових витрат при списанні кредиторської заборгованості після збігу строку позовної давності;

- пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону №334/94-ВР у частині завищення валових витрат у зв`язку з включенням до їх складу сум, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку за взаємовідносинами з ТОВ «АВТО-СПЛІНТ» та ТОВ «ДНІПРО-БРІГ»;

- пункту 6.1 статті 6 Закону № 334/94-ВР у частині неправомірного включення до складу валових витрат суми від`ємного значення об`єкта оподаткування попереднього податкового періоду;

- підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5, підпункту 8.1.2 пункту 8.1 статті 8 Закону №334/94-ВР у зв`язку з включенням до складу інших витрат нарахованих сум відсотків по займу, які пов`язані з будівництвом, створенням, виготовленням, придбанням основних засобів.

На підставі акта перевірки 19 липня 2011 року Артемівська ОДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення: №, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств у сумі 3 673 985 грн, зокрема за основним платежем - 2 939 188 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 734 797 грн, та № .

За результатами адміністративного оскарження зазначених податкових повідомлень-рішень рішенням Державної податкової адміністрації у Донецькій області від 30 серпня 2011 року № 16039/10/25-113-1 скарга ТОВ «СІНІАТ» залишена без задоволення, а сума грошового зобов`язання за податковим повідомленням-рішенням від 19 липня 2011 року № збільшена на 10 171 грн; прийнято податкове повідомлення- рішення від 02 вересня 2011року № , відповідно до якого суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток зменшено на 41 250 грн, у зв`язку з чим за податковим повідомленням-рішенням від 02 вересня 2011 року № зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток склало 2 206 827 грн.

Рішенням Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 11 листопада 2011 року № 5295/6/10-2115 податкові повідомлення-рішення з урахуванням висновків Державної податкової адміністрації у Донецькій області залишені без змін.

Щодо висновку Артемівської ОДПІ про порушення ТОВ «СІНІАТ» вимог пункту 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР в частині завищення валових витрат у зв`язку з відсутністю компенсації товарів, які були отримані позивачем.

Відповідачем під час перевірки встановлено, що позивачем здійснювалося списання кредиторської заборгованості за товари (роботи, послуги), за якими минув строк позовної давності, та яка набула статусу безповоротної фінансової допомоги по наступним контрагентам: у ІІ кварталі 2010 року ТОВ ПІБ «Земпроект» - 83,64 грн, АОЗТ «Самміт» - 35,73 грн, ТОВ «Компанія Українське будівництво» - 71,00 грн; у ІІІ кварталі 2010 року ТОВ «Асстра Україна» - 252,50 грн, ТОВ ІБЦ «Консалтинг та партнери» - 1500,00 грн, СПД ОСОБА_1 - 260,00 грн, ПП «Кедр» - 1800,00 грн; у IV кварталі 2010 року ПП ОСОБА_2 - 40,00 грн, ПП АОЗТ «Техмаш» - 18750,00 грн; у І кварталі 2011 року ТОВ «Артемівськ енергія» - 7198,83 грн, ДП «Сантехкомплект» - 101,14 грн. ТОВ «СІНІАТ» самостійно віднесло до складу валових доходів вказану кредиторську заборгованість. Проте, на думку контролюючого органу, позивач повинен був одночасно зменшити валові витрати періоду, в якому фактично отримано товар, при списанні кредиторської заборгованості, по якій минув строк позовної давності, оскільки ним фактично не понесені витрати відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону №334/94-ВР.

Так, згідно з пунктом 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Відповідно до підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону № 334/94-ВР датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Якщо сума кредиторської заборгованості платника податку перед іншою юридичною чи фізичною особою залишилася нестягнутою після закінчення терміну позовної давності, вона на підставі підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону № 334/94-ВР включається до складу валових доходів та оподатковується у загальновстановленому порядку відповідно до законодавства.

Згідно з підпунктом 1.22.1 пункту 1.22 статті 1 Закону № 334/94-ВР безповоротна фінансова допомога - це, зокрема, сума заборгованості платника податку перед іншою юридичною чи фізичною особою, що залишилася нестягнутою після закінчення строку позовної давності.

Пунктом 1.25 статті 1 Закону № 334/94-ВР передбачено, що заборгованість по зобов`язаннях, за якою минув строк позовної давності, відноситься до безнадійної заборгованості.

Порядок врегулювання сумнівної, безнадійної заборгованості визначено статтею 12 Закону № 334/94-ВР.

Відповідно до підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону № 334/94-ВР валовий доход включає доходи з інших джерел, у тому числі, але не виключно, у вигляді сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді, вартості товарів (робіт, послуг), безоплатно наданих платнику податку у звітному періоді, крім їх надання неприбутковим організаціям згідно з пунктом 7.11 статті 7 цього Закону та у межах таких операцій між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи, крім випадків, визначених у частині четвертій статті 3 Закону України «Про списання вартості несплачених обсягів природного газу».

Доводи скаржника про те, що позивач повинен одночасно зменшити валові витрати на суму оприбуткованого товару, оскільки ним фактично понесено витрати, суди попередніх інстанцій обґрунтовано не взяли до уваги, оскільки Законом № 334/94-ВР не передбачено зобов`язання платника податку зменшувати валові витрати на суму товарів, віднесених до валових витрат за першою із визначених у підпункті 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 цього Закону подій, на дату оприбуткування платником податку товарів.

За змістом вищенаведених норм платник податку зобов`язаний збільшити валові доходи на суму кредиторської заборгованості у тому податковому періоді, в якому така кредиторська заборгованість стає безнадійною, а отже набуває ознак безповоротної фінансової допомоги, при цьому законодавство України не містить застережень щодо обов`язку платника податку за вказаних обставин здійснювати будь-яке коригування податкового обліку у бік зменшення валових витрат.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 жовтня 2011 року у справі за позовом Відкритого акціонерного товариства «Мусон» до Державної податкової інспекції у Гагарінському районі м. Севастополя про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Щодо висновку Артемівської ОДПІ про порушення ТОВ «СІНІАТ» вимог підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5, підпункту 8.1.2 пункту 8.1 статті 8 Закону № 334/94-ВР в частині завищення валових витрат на суму нарахованих відсотків без документів, що підтверджують нарахування та сплату відсотків за борговими зобов`язаннями.

Зі змісту акта перевірки вбачається, що позивачем завищено валові витрати на суму 12 988 337 грн на порушення вимог підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5, підпункту 8.1.2 пункту 8.1 статті 8 Закону № 334/94-ВР у зв`язку із включенням до складу інших витрат нарахованих сум відсотків по займу, які пов`язані з будівництвом, створенням, виготовленням, придбанням основних засобів.

Рішенням Державної податкової адміністрації у Донецькій області від 30 липня 2011 року № 16039/10/25-113-1 про результати розгляду скарги ТОВ «СІНІАТ» суть порушення змінено на порушення підпункту 5.3.9 пункту 5.3 та підпункту 5.5.1 пункту 5.5 статті 5 Закону № 334/94-ВР у частині завищення валових витрат на суму нарахованих відсотків без документів, що підтверджують нарахування та сплату відсотків за борговими зобов`язаннями.

З цього приводу суди попередніх інстанцій обґрунтовано зауважили, що відповідач фактично донарахував грошове зобов`язання та застосував штрафні (фінансові) санкції за порушення, що не було встановлено при перевірці та не відображено в акті перевірки.

Разом із тим, за положеннями Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22 грудня 2010 року № 984, факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів. У висновку акта перевірки зазначається опис виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень.

З огляду на зміст наведених норм Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства акт перевірки від 29 червня 2011 року №794/23/00290601 не може вважатися належним доказом вчинення позивачем порушення підпункту 5.3.9 пункту 5.3 та підпункту 5.5.1 пункту 5.5 статті 5 Закону № 334/94-ВР у частині завищення валових витрат на суму нарахованих відсотків без документів, що підтверджують нарахування та сплату відсотків за борговими зобов`язаннями.

Особливості визначення складу витрат платника податків у разі сплати процентів за борговими зобов`язаннями врегульовано пунктом 5.5 статті 5 Закону № 334/94-ВР, відповідно до підпункту 5.5.1 якого віднесення до складу валових витрат будь-яких витрат, пов`язаних з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов`язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв`язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Податковим правопорушенням у контексті наведеної норми відповідач вважає відсутність зв`язку між понесеними (сплаченими) відсотками за договором займу з господарською діяльністю позивача, а також відсутність первинних документів, обов`язковість ведення яких передбачена правилами ведення податкового обліку відповідно до абзацу четвертого підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за договором займу б/н від 12 травня 2008 року, укладеним із компанією Lafarge SA (Франція), позивач отримав у період із 28 квітня до 04 червня 2008 року 50 000 000 дол. США.

Згідно зі статтею 1 вказаного договору останній строк (день) погашення позики - день, у який основна сума позики разом із нарахованими відсотками повинна бути повернута позикодавцю.

Статтею 5 договору позики передбачено, що отримувач позики погашає основну суму позики одним платежем 28 листопада 2008 року, яка є останнім днем погашення позики та нарахованих відсотків.

Додатковими угодами: від 27 жовтня 2008 року № 1 строк сплати позики перенесено на 28 листопада 2009 року; від 28 листопада 2009 року № 1/2 - строк сплати позики перенесено на 27 листопада 2010 року; від 26 листопада 2010 року № 1/3 строк сплати позики перенесено на 25 листопада 2011 року.

За змістом пунктів 6.1 та 6.2 договору позики на позичені кошти нараховуються відсотки за ставкою, яка дорівнює сумі Ставки-орієнтира та Маржі. Відсотки нараховуються з першого дня (включно) відсоткового періоду до останнього дня (виключаючи) такого відсоткового періоду та розраховуються з розрахунку 360 днів у рік та фактичної кількості днів, що минули.

Згідно із визначенням термінів наведених у даному договорі відсотковий період (щодо зняття грошових коштів) з урахуванням додаткових угод - це період 3 місяці, що починаються в день зняття грошових коштів. Процентний період не може бути більшим останнього дня погашення позики.

Договір позики з додатковими угодами до нього зареєстровано в Національному банку України відповідно до вимог постанови Національного банку України від 17 червня 2004 року № 270.

Зважаючи на те, що відповідно до змісту вказаного договору позивач отримав грошові кошти не від банку або фінансової установи, висновок судів попередніх інстанцій про те, що даний договір є позикою та регулюється нормами статті 1046 Цивільного кодексу України є правильним.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У договорі позики від 12 травня 2008 року визначено розмір та порядок одержання відсотків.

Отримана позика є фінансовим кредитом у розумінні підпункту 1.11.1 пункту 1.11 статті 1 Закону № 334/94-ВР, оподаткування якої здійснюється згідно з вимогами пункту 7.9 статті 7 цього Закону як операції з борговими вимогами та зобов`язаннями. Проценти сплачуються позикодавцем відповідно до договору позики, їх сума включається до складу валових витрат як витрати пов`язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов`язаннями протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв`язку з веденням господарської діяльності платника податку на підставі підпункту 5.5.1 пункту 5.5 статті 5 Закону № 334/94-ВР.

Колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій, що оскільки більше 50 відсотків статутного фонду позивача перебуває у власності нерезидента, при віднесенні суми відсотків до валових витрат, нарахованих за кредитами та іншими борговими зобов`язаннями, діє обмеження, встановлене підпунктом 5.5.2 пункту 5.5 статті 5 Закону № 334/94-ВР, з урахуванням особливостей, визначених підпунктом 5.5.4 пункту 5.5 статті 5 цього Закону.

Із матеріалів справи вбачається, що відсотки за договором займу за період з 01 січня 2010 року до 31 березня 2011 року ТОВ «СІНІАТ» нараховувало щоквартально відповідно до пункту 6.2 договору. Виплата відсотків за вказаний період не здійснювалась. Згідно з банківськими виписками по рахункам позивача відсотки за даним договором сплачені 27 та 28 листопада 2008 року у сумі 7 400 905,64 грн (з урахуванням податку на репатріацію).

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, підтверджено матеріалами справи (висновком експертизи від 11 грудня 2012 року № 24/1) та не заперечувалось сторонами, позивач за І квартал 2010 року, півріччя 2010 року, 9 місяців 2010 року, І квартал 2011 року суми відсотків за позикою до складу валових витрат не відносив. До складу валових витрат відсотки за позикою були віднесені лише в декларації за 2010 рік у сумі 7 400 906 грн, що не більше розрахованої суми оподатковуваного прибутку за 2010 рік (14 443 080 грн).

Отримана позика використана позивачем для погашення заборгованості по раніше отриманим кредитам від банків-резидентів, а саме: від АКБ «Сітібанк (Україна) за кредитним договором від 20 грудня 2006 року № 292 та генеральними договорами про короткострокові кредити від 18 грудня 2007 року № 326, від 03 квітня 2006 року № 274; від АБ «ІНГ Банк України» за кредитним договором від 30 березня 2007 року № 06/184, що підтверджується виписками руху коштів на рахунку позивача.

Доводи відповідача з приводу того, що позивачем не підтверджено використання позики у господарській діяльності, а жодним документом не визначено поняття «Корпоративних задач», не заслуговують на увагу, оскільки погашення одного кредиту іншим не суперечить нормам діючого законодавства, як факт використання коштів у господарській діяльності позивача. Жодних доказів на підтвердження того, що кошти, отримані позивачем за договором позики від 12 травня 2008 року, використані не в господарській діяльності відповідачем не надано.

Щодо висновку Артемівської ОДПІ про порушення ТОВ «СІНІАТ» вимог пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР у частині завищення валових витрат у зв`язку із включенням до їх складу сум, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, які не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, за взаємовідносинами з ТОВ «АВТО-СПЛІНТ» та ТОВ «ДНІПРО-БРІГ», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону № 334/94-ВР визначальною ознакою валових витрат є їх зв`язок із господарською діяльністю платника податку.

При цьому пунктом 1.32 статті 1 Закону № 334/94-ВР визначено, що неодмінною характерною рисою господарської діяльності в податкових правовідносинах є її направленість на отримання доходу в грошовій, матеріальній чи нематеріальній формах.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв`язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону № 334/94-ВР не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Аналіз змісту вищенаведених норм дає підстави для висновку, що платник податку має право включити до складу валових витрат витрати на оплату продукції (робіт, послуг) у разі наявності первинних документів, що підтверджують їх достовірність та реальність, а також безпосереднє використання у господарській діяльності підприємства.

У ході розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем (покупець) та ТОВ «АВТО-СПЛІНТ» (продавець) укладено договір поставки від 04 січня 2010 року № 1. Загальна кількість товару, його асортимент, номенклатура зазначались у специфікаціях до договору. Поставка товару здійснювалась постачальником на умовах DDP, м. Артемівськ (Інкотермс-2000). У ціну товару входила також вартість доставки та пакування.

На підтвердження фактичного виконання зазначеного договору позивачем надано наступні первинні документи: специфікація № 1 до договору на поставку гранітного відсіву; накладні від 04.01.2010 № 030110, від 15.01.2010 № 072115, від 15.02.2010 № 120; податкові накладні від 15.02.2010 №120, від 01.01.2010 № 030110, від 15.01.2010 № 072115; оборотно-сальдову відомість по рахунку 631 за 1 квартал 2011 року та за 2011 рік.

Оплата за товар проведена в безготівковій формі, що підтверджується платіжними дорученнями від 11.02.2010 № 1747, від 11.02.2010 № 1748, від 04.03.2010 № 2896.

Використання товару в господарський діяльності позивача підтверджується прибутковим ордером, відповідно до якого товар оприбутковано на рахунок 209 від ТОВ «АВТО-СПЛІНТ» запасів на суму 12 500 грн без ПДВ, кількість та сума оприбуткованих матеріальних цінностей (запасів) відповідає зазначеним у відповідних видаткових накладних.

Також між позивачем (покупець) та ТОВ «ДНІПРО-БРІГ» (продавець) укладено договір поставки від 01 лютого 2010 року № РМ-10/11. Загальна кількість товару, його асортимент, номенклатура зазначались у специфікаціях до договору. Поставка товару здійснювалась постачальником на умовах DDP, м. Артемівськ.

Фактичне виконання зазначеного договору підтверджується специфікацією № 1 до договору на поставку чорнила TS2A001; накладними від 09.07.2010 № 09/07-03 на суму 75 390 грн, від 04.08.2010 № 04/08-01 на суму 78 450 грн, від 14.10.2010 №14/10-01 на суму 80 160 грн; податковими накладними від 09.07.2010 № 090703, від 14.10.2010 № 141001, від 04.08.2010 № 040801.

Оплата за товар проведена в безготівковій формі, що підтверджується платіжними дорученнями від 10.08.2010 № 11910, від 14.10.2010 № 15222.

Отриманий від ТОВ «ДНІПРО-БРІГ» товар - чорнила TS2A001 - використаний позивачем при виробництві гіпсокартонних листів, що підтверджується картками складського обліку матеріалів та відомостями переміщення товарно-матеріальних цінностей, а також технічними умовами виробництва листів гіпсокартонних.

З огляду на вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про те, що господарські операції позивача із ТОВ «АВТО-СПЛІНТ», ТОВ «ДНІПРО-БРІГ» фактично виконувалися та підтверджені документально. Судами попередніх інстанцій не встановлено фактів, які б свідчили про те, що зміст договорів не відповідає дійсним намірам сторін, і що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання укладених договорів.

Доказів порушення відображення вищевказаних господарських операцій у бухгалтерському та податковому обліку позивача акт перевірки не містить, що свідчить про правомірність такого відображення і спричинення реальних змін майнового стану платника податків.

Суд касаційної інстанції також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо необґрунтованості посилань Артемівської ОДПІ, як на підставу неправомірності формування даних податкового обліку, на відсутність товарно-транспортних документів, які б свідчили про транспортування придбаного товару, оскільки такі документи, зокрема, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення, а відтак визначає взаємовідносини по виконанню перевезення вантажів для обліку транспортної роботи.

Товарно-транспортні накладні чи подорожні листи не є винятковими первинними бухгалтерськими документами, які підтверджують факт реальності здійснення господарської операції за договором, та за відсутності яких платник позбавляється права на віднесення до складу доходів і витрат сум за договорами у разі наявності інших первинних бухгалтерських документів, оформлених відповідно до положень чинного законодавства, а саме: договорів, видаткових накладних, податкових накладних, регістрів бухгалтерських документів, платіжних доручень, відомостей про рух активів, товару та інших документів.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, погоджується з висновком судів, що відповідачем не доведено належними та достатніми доказами факту відсутності реального характеру господарських операцій позивача з його контрагентами.

Касаційна скарга Артемівської ОДПІ не спростовує правильність висновків, якими мотивовані судові рішення, зводиться фактично до переоцінки проаналізованих судами доказів та не дає підстав вважати висновки судів першої та апеляційної інстанцій помилковими, а застосування судами норм матеріального та процесуального права - неправильним.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Артемівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області залишити без задоволення, постанову Донецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2015 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова

Судді І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова