Справа № 824/1317/19-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 р. м. Чернівці Справа № 824/1317/19-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого звернувся адвокат Пастух Вадим Васильович, до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення,-

ВСТАНОВИВ:

06.11.2019 року до Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , в інтересах якого звернувся адвокат Пастух Вадим Васильович (позивач), до Головного управління ДФС у Чернівецькій області (відповідач) з такими позовними вимогами:

стягнути з Головного управління ДФС у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №824/338/16-а від 24.03.2017 року, за період з 31.01.2018 року по 31.10.2019 року у сумі 133375,38 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що незважаючи на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.03.2017 року №824/338/16-а, відповідач допускає протиправну бездіяльність щодо не поновлення ОСОБА_1 на посаді, тобто затримує виконання рішення суду, у зв`язку з чим наявні підстави для середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 31.01.2018 року по 31.10.2019 року.

Так, постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.03.2017 року №824/338/16-а стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.05.2016 року по 24.03.2017 року у сумі 38945,70 грн. Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.03.2018 року по справі №824/222/18-а, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.06.2018 року, стягнуто з ГУДФС у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.03.2017 року по 30.01.2018 року у сумі 37516,50 грн.

Позивач вважає, що станом на 31.10.2019 року час затримки виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.03.2017 року №824/338/16-а в частині поновлення позивача на посаді, з врахуванням рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.03.2018 у справі №824/222/18-а, складає 438 робочих днів. Відповідно до довідки №5 від 23.10.2019 року виданої ГУ ДПС у Чернівецькій області середньоденний заробіток ОСОБА_1 станом на 13.05.2016 року складає 304,51 грн. Таким чином сума вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення станом на 31.10.2019 року складає 133375,38 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подав до суду відзив проти позову, в якому зазначив, що позивачем не враховано, що згідно ч. 7 ст. 78 КАС України правова оцінка судом певному факту при розгляді іншої справи не є обов`язковою для суду.

Також відповідач зазначав, що відповідно до встановлених обставин у справі №824/338/16-а Головне управління ДФС у Чернівецькій області є територіальним органом Державної фіскальної служби України. Накази про прийняття та звільнення з публічної служби ОСОБА_1 приймалися Головою Державної фіскальної служби України. З урахуванням ст. ст. 21, 24, 36 КЗпП України ОСОБА_1 був працевлаштований та звільнений з Державної фіскальної служби України, а голова Державної фіскальної служби України є уповноваженим органом цього підприємства у розумінні норми КЗпП України.

На думку відповідача, оскільки Державна фіскальна служба в особі Голови Державної фіскальної служби не уповноважувала Головне управління ДФС у Чернівецькій області щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за період вимушеного прогулу, то і позовні вимоги звернені до Головного управління ДФС у Чернівецькій області є необґрунтованими та безпідставними.

Також відповідач зазначив, що оскільки, на момент винесення судом рішення по суті ОСОБА_1 не було поновлено на посаді начальника Головного управління ДФС у Чернівецькій області, судом ухвалено рішення лише щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.05.2016 року по 24.03.2017 року у сумі 38945,70 грн, та не ухвалено рішення щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 31.01.2018 року по день поновлення ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 07.11.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Копію ухвали про відкриття спрощеного провадження від 07.11.2019 року та адміністративний позов з додатками позивач та відповідач отримали 14.11.2019 року та 12.11.2019 року відповідно.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 виданий 24.03.2010 року Першотравневим РВ УМВС України в Чернівецькій області (а.с. 8-9).

Наказом Державної фіскальної служби України від 13.05.2016 року №1939-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління ДФС у Чернівецькій області 13 травня 2016 року.

Постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.03.2017 року №824/338/16-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду №824/338/16-а від 29.06.2017 року, постановлено:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 13.05.2016 року №1939-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління ДФС у Чернівецькій області 13.05.2016 року.

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДФС у Чернівецькій області з 14.05.2016 року.

- стягнути з Головного управління ДФС у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 травня 2016 року по 24 березня 2017 року у сумі 38945,70 грн.

Постанова в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДФС у Чернівецькій області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць, підлягає до негайного виконання (а.с. 10-19).

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.04.2019 року №824/338/16-а ухвалено:

- накласти на керівника Державної фіскальної служби України Власова Олександра Сергійовича (виконуючого обов`язки голови Державної фіскальної служби України) (Львівська площа, будинок 8, місто Київ, ) штраф у розмірі 30 (тридцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб у сумі 55590,00 грн;

- половину штрафу у розмірі 27795,00 грн стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), іншу половину штрафу у розмірі 27795,00 грн стягнути на користь Державного бюджету України;

- попереджено керівника Державної фіскальної служби України Власова Олександра Сергійовича (виконуючого обов`язки голови Державної фіскальної служби України) про те, що за правилами ч. 6 ст. 382 КАС України з наступного дня після набрання ухвалою законної сили на суму заборгованості без додаткового рішення суду нараховується пеня в розмірі трьох відсотків річних з урахуванням індексу інфляції;

- попереджено керівника Державної фіскальної служби України Власова Олександра Сергійовича (виконуючого обов`язки голови Державної фіскальної служби України) про те, що відповідно до ч. 7 ст. 382 КАС України сплата штрафу не звільняє від обов`язку виконати рішення суду і подати звіт про його виконання. Повторне невиконання цього обов`язку тягне за собою застосування наслідків, установлених ч. 1 та ч. 2 цієї статті, але розмір нового штрафу при цьому збільшується на суму штрафу, який було або мало бути сплачено за попередньою ухвалою (а.с. 20-22).

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.03.2018 року №824/222/18-а, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду №824/222/18-а від 12.06.2018 року, вирішено:

- стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2017 року по 30 січня 2018 року у сумі 37516,50 грн.

Рішення в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення за один місяць, підлягає до негайного виконання (а.с. 23-27).

Відповідно до Довідки Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 27.05.2016 року №908/10-24-05-014 середньоденний заробіток позивача без відповідних утримань станом на 13.05.2016 року складав 178,65 грн (а.с. 44).

Відповідно до Довідки Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 23.10.2019 року №5 середній заробіток позивача без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів станом на травень 2016 року складав 304,51 грн (а.с. 30).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки виконання постанови Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №824/338/16-а від 24.03.2017 року, за період з 31.01.2018 року по 31.10.2019 року, у сумі 133375,38 грн позивач звернувся до суду з даним позовом.

Також судом встановлено, після відкриття провадження у даній справі, наказом Державної фіскальної служби України від 26.11.2019 року №1863-о "Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 " скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 13.05.2016 року №1939-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ЛФС у Чернівецькій області з 14.05.2016 року (а.с. 47).

До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначено в Законі України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VІІІ (далі - Закон № 889-VІІІ.

Відповідно до ст. 5 цього Закону правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Згідно ст. 3 Закону № 889-VІІІ цей закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Приписами ч.3 ст.5 Закону № 889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Оскільки норми спеціального закону (Закон № 889-VIII) не регулюють питання стосовно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу державних службовців, суд застосовує у спірних правовідносинах норми законодавства про працю.

За приписами ч. 3 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником наказу про це, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків (пункт 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів").

Аналіз зазначених правових норм, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття "затримка" як "зволікання", затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.

Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15 та у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц.

Як встановлено з матеріалів справи, постановою Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.03.2017 року №824/338/16-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду №824/338/16-а від 29.06.2017 року, постановлено:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 13.05.2016 року №1939-о про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Головного управління ДФС у Чернівецькій області 13.05.2016 року.

- поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДФС у Чернівецькій області з 14.05.2016 року.

- стягнути з Головного управління ДФС у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 травня 2016 року по 24 березня 2017 року у сумі 38945,70 грн.

У зв`язку з невиконанням постанови Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.03.2017 року №824/338/16-а, рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.03.2018 року №824/222/18-а, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду №824/222/18-а від 12.06.2018 року, вирішено: стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області () на користь ОСОБА_1 (РНОКП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2017 року по 30 січня 2018 року у сумі 37516,50 грн.

Як свідчать встановлені обставини справи, після відкриття провадження у даній справі, наказом Державної фіскальної служби України від 26.11.2019 року №1863-о "Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 " скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 13.05.2016 року №1939-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ЛФС у Чернівецькій області з 14.05.2016 року.

Разом з тим, як встановлено судом, позивач без поважних на те причин, на час звернення до суду (06.11.2019 року), не був поновлений на посаді відповідно до рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.03.2017 року №824/338/16-а, яке набрало законної сили. За час вимушеного прогулу позивачу також не виплачено заробітну плату, яка у відповідності до наведених вище норм підлягає виплаті. Період, за який позивач просить стягнути середній заробіток в зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі (за період з 31.01.2018 року по 31.10.2019 року) є цілком виправданий, оскільки останній в цей період з незалежних від нього причин не поновлений на роботі відповідно до вказаного вище рішення суду.

Суд зазначає, що статтею 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, розглядаючи справу в межах позовних вимог, період часу з 31.01.2018 року по 31.10.2019 року, за який позивач просить стягнути середній заробіток в зв`язку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, становить 438 робочих днів.

Згідно п. 10.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судове рішення в адміністративній справі" від 20.05.2013 року №7 задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" з подальшими змінами встановлено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

З вертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував на те, що станом на 31.10.2019 року час затримки виконання рішення суду в частині поновлення його на посаді, з врахуванням рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 22.03.2018 у справі №824/222/18-а, складає 438 робочих днів та відповідно до довідки №5 від 23.10.2019 року виданої ГУ ДПС у Чернівецькій області середньоденний заробіток ОСОБА_1 станом на 13.05.2016 року складає 304,51 грн.

Вказував на те, що сума вимушеного прогулу за час затримки виконання судового рішення за період з 31.01.2018 року по 31.10.2019 року складає 133375,38 грн (438 днів * 304,51 грн), яка підлягає стягненню з відповідача.

Разом з тим суд вважає, що позивачем невірно визначено середньоденний заробіток в сумі 304,51 грн, оскільки, як встановлено із вказаних вище рішень Чернівецького окружного адміністративного суду від 24.03.2017 року по справі №824/338/16-а та від 22.03.2018 року по справі №824/222/18-а, розраховуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу суди виходили з того, що згідно наявної в матеріалах справи довідки від 22.07.2016 р. №5889/24-70-05-16/01 виданої Головним управлінням ДФС у Чернівецькій області, середньоденна заробітна плата позивача на його день звільнення складала 178,65 грн, і саме з цієї суми має розраховуватись середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача.

Середньоденний заробіток позивача без відповідних утримань станом на 13.05.2016 року саме в сумі 178,65 грн підтверджується також довідкою Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 27.05.2016 року №908/10-24-05-014, яка долучена відповідачем до відзиву на позовну заяву.

З огляду на викладене суд вважає, що стягненню з Головного управління ДФС у Чернівецькій області на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.01.2018 року по 31.10.2019 року у сумі 78248,70 грн. (438 днів * 178,65 грн).

Суд зазначає, що заперечення, які наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву є такими, що не узгоджуються із встановленими обставинами, наведеними у рішенні від 24 березня 2017 року у справі №824/338/16-а за позовом ОСОБА_1 до ДФС України та ГУ ДФС у Чернівецькій області. Зокрема судом у вказаному рішенні було встановлено, що відповідачем щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є саме ГУ ДФС у Чернівецькій області, яке здійснює нарахування та виплати заробітної плати штатним працівникам за рахунок фонду оплати праці.

Суд критично ставиться, до заперечень відповідача щодо надання помилкової правової оцінки та хибності висновків суду у рішенні Чернівецького окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року у справі №824/338/16-а, а відтак не вважає коректним коментувати (тлумачити) висновки суду наведені у рішенні, яке набрало законної сили.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Під час розгляду справи відповідачем не доведено обґрунтованість та правомірність вчинених дій.

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", суд не вирішує питання про відшкодування судових витрат позивача.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 , в інтересах якого звернувся адвокат Пастух Вадим Васильович, до Головного управління ДФС у Чернівецькій області, - задовольнити частково.

2. Стягнути з Головного управління ДФС у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання постанови Чернівецького окружного адміністративного суду у справі №824/338/16-а від 24.03.2017 року, за період з 31.01.2018 року по 31.10.2019 року у сумі 78248 (сімдесят вісім тисяч двісті сорок вісім) грн. 70 коп.

3. В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Представник позивача - Пастух Вадим Васильович (АДРЕСА_2 );

Відповідач - Головне управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області (, вул. Героїв Майдану, 200-А, м. Чернівці, Чернівецька область, 58013).

Суддя В.О. Григораш