Справа № 1.380.2019.001145
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9031/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.,

суддя Макарик В.Я.

секретар судового засідання Бедрій Х.П.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - Мельницька Г.В.

представника відповідача - Квасніцький О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року (головуючий суддя Коморний О.І., м. Львів, проголошено 11:04:03) у справі № 1.380.2019.001145 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунальне підприємство "Кам`янкаводоканал" про визнання протиправними та скасування рішень, -

В С Т А Н О В И В:

13.03.2019 року позивач звернувся в суд першої інстанції із адміністративним позовом до Виконавчого комітету Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунальне підприємство "Кам`янкаводоканал" про визнання протиправними та скасування рішень у якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області від 29 січня 2019 року № 30; визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області від 29 січня 2019 року № 31.

Позов обґрунтовує тим, що за умови чинності Паспорта прив`язки у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття Рішень № 30, № 31 від 29 січня 2019 року. Позивач вказує, що станом на час прийняття відповідачем Рішення № 30 від 29 січня 2019 року та Рішення № 31 від 29 січня 2019 року у розпорядженні відповідача була відсутня будь-яка проектна документація (затверджена та погодження у встановленому порядку), з якої б вбачалася можливість влаштування на місці, де знаходиться належна позивачу Тимчасова споруда, зупинки "шкільних автобусів та легкового автомобільного транспорту" та необхідність у зв`язку з цим демонтажу такої Тимчасової споруди.

Протокольною ухвалою від 03.04.2019, беручи до уваги, що Виконавчий комітет Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області не є юридичною особою, судом першої інстанції проведено заміну відповідача на Кам`янка-Бузьку міську раду Львівської області

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримують вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача заперечує доводи апеляційної скарги. Вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Виконавчий комітет Кам`янка-Бузької міської ради рішенням від 28.11.2013 № 229 "Про надання дозволу на встановлення малої архітектурної форми" надав дозвіл позивачеві на розміщення малої архітектурної форми - кіоску по продажу продовольчих товарів (ТС) на земельній ділянці розміром 20 кв.м. по вул АДРЕСА_1 (біля ЗОШ І-ІІІ ст. № 1) терміном на 1 рік.

Між Кам`янка-Бузькою міською радою та позивачем 16.12.2013 укладено договір про встановлення особистого сервітуту строком до 28.11.2014

Відповідно до п.1.1. вказаного договору, особистий сервітут встановлюється відносно земельної ділянки площею - 20 кв.м в м. Кам`янка-Бузька по вул. Незалежності (біля ЗОШ І-ІІІ ст. № 1), яка належить Кам`янка-Бузькій міській раді в інтересах СЕРВІТУАРІЯ, на право розміщення малої архітектурної форми - кіоску про продажу продовольчих товарів, згідно рішення виконкому міської ради від 28.11.2013 року № 229, згідно з схемою розміщення та благоустрою тимчасової споруди (додаток, який є невід`ємною частиною цього Договору).

Рішенням Виконавчого комітету Кам`янка-Бузької міської ради від 06.03.2014 № 29 "Про внесення змін і доповнень до рішення виконавчого комітету Кам`янка-Бузької міської ради №229 від 28.11.2013 року надано дозвіл гр. ОСОБА_1 на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності на земельній ділянці розміром 20 кв. м. по АДРЕСА_1 (біля ЗОШ І-ІІІ ст. №1) терміном на 1 рік. Зобов`язано гр. ОСОБА_1 : в місячний термін з дня прийняття даного рішення укласти договір особистого строкового сервітуту; встановити плату за встановлення особистого сервітуту у грошовій формі в розмірі 10% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки; звернутись у відділ регіонального розвитку та містобудування Кам`янка-Бузької РДА для виготовлення паспорту прив`язки тимчасової споруди та оформлення фасаду тимчасової споруди.

Рішенням Виконавчого комітету Кам`янка-Бузької міської ради від 28.10.2014 № 182 "Про продовження терміну дозволу, наданого на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності" позивачеві продовжено термін дозволу на розміщення малої архітектурної форми - кіоску по продажу продовольчих товарів на земельній ділянці розміром 20 кв.м. по вул АДРЕСА_1 (біля ЗОШ І-ІІІ ст. № 1) до 01.11.2015р.

Відповідно укладено додаткову угоду до договору про встановлення особистого сервітуту від 16.12.2013, якою продовжено договір до 01.11.2015р.

Рішенням Виконавчого комітету Кам`янка-Бузької міської ради від 22.12.2015 № 166 "Про продовження терміну дозволу, наданого на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності" позивачеві продовжено термін дозволу на розміщення малої архітектурної форми - кіоску по продажу продовольчих товарів на земельній ділянці розміром 20 кв.м. по АДРЕСА_1 (біля ЗОШ І-ІІІ ст. № 1) до 01.01.2017р.

Відповідно укладено додаткову угоду до договору про встановлення особистого сервітуту від 16.12.2013, якою продовжено договір до 01.01.2017р.

Рішенням Виконавчого комітету Кам`янка-Бузької міської ради від 31.10.2016 № 157 "Про продовження терміну дозволу, наданого на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності" позивачеві продовжено термін дозволу на розміщення малої архітектурної форми - кіоску по продажу продовольчих товарів на земельній ділянці розміром 20 кв.м. по АДРЕСА_1 (біля ЗОШ І-ІІІ ст. № 1) до 01.01.2018р.

Відповідно укладено додаткову угоду до договору про встановлення особистого сервітуту від 16.12.2013, якою продовжено договір до 01.01.2018р.

Рішенням Виконавчого комітету Кам`янка-Бузької міської ради від 21.12.2017 № 202 "Про продовження терміну дозволу, наданого на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності" позивачеві продовжено термін дозволу на розміщення малої архітектурної форми - кіоску по продажу продовольчих товарів на земельній ділянці розміром 20 кв.м. по АДРЕСА_1 (біля ЗОШ І-ІІІ ст. № 1) до 01.01.2019р.

Відповідно укладено додаткову угоду до договору про встановлення особистого сервітуту від 16.12.2013, якою продовжено договір до 01.01.2019р.

Рішенням Виконавчого комітету Кам`янка-Бузької міської ради від 29.01.2019 № 30 "Про розгляд заяви ОСОБА_1 " відмовлено позивачеві у продовженні терміну дії дозволу, наданого на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності (продаж продовольчих товарів) біля будівлі Кам`янка-Бузької ЗОШ І-ІІІ ст. №1 ім. І.Франка (АДРЕСА_1) у зв`язку проведенням робіт по облаштуванню зупинки для шкільних автобусів та легкового автотранспорту. Зобов`язано позивача в термін до 01 квітня 2019 року забрати тимчасову споруду, яка розміщена біля будівлі Кам`янка-Бузької ЗОШ І-ІІІ ст. №1 ім. І.Франка (АДРЕСА_1, м. Кам`янка-Бузька).

Рішенням Виконавчого комітет Кам`янка-Бузької міської ради від 29.01.2019 №31 "Про влаштування зупинки автотранспорту біля ЗОШ І-ІІІ ст.№1 по АДРЕСА_1", керуючись підпунктом 1 пункту "а" ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", вирішено влаштувати зупинку шкільних автобусів та легкового автомобільного транспорту з метою висадки та посадки учнів по АДРЕСА_1 (біля будівлі ЗОШ І-ІІІ ст. №1 ім. І.Франка). Виконавчому комітету міської ради замовити в ліцензованій організації схему руху автотранспорту на вищевказаній ділянці дороги на якій передбачити зупинки шкільних автобусів та легкових автомобілів для посадки та висадки дітей.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваних рішень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на правомірність встановлення ним тимчасової споруди біля будівлі Кам`янка-Бузької ЗОШ І-Ш ст.№1 ім. І.Франка (АДРЕСА_1), а оскаржені рішення вважає такими, що порушують його право на користування ТС.

Колегія суддів зазначає.

Відсутність рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки в користування позивачу та наявність обставин використання земельної ділянки комунальної власності з порушенням вимог земельного законодавства, та у зв`язку з облаштуванням зупинки для шкільних автобусів та легкового автотранспорту біля будівлі Кам`янка-Бузької ЗОШ І-Ш ст.№1 ім. І. Франка (АДРЕСА_1) стало підставою для прийняття рішення відповідачем про зобов`язання позивача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом демонтажу ТС.

Відповідно до статті 80 ЗК суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, незалежно від місця їх розташування (частини 1, 2 статті 83 ЗК).

Згідно з частиною 1 статті 116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За змістом статей 123, 124 ЗК надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, а також передача таких земельних ділянок в оренду здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до пункту 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

За змістом частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції відповідної ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради - сесії.

Разом із тим, відповідно до частини 4 статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

На виконання частини 4 статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 № 244 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі - Порядок), який визначає механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

За змістом цього порядку замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС (пункт 2.2.); підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС, який оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви (пункти 2.1., 2.7); паспорт прив`язки ТС це комплект документів, у яких визначено місце встановлення ТП на топографо-геодезичній основі М 1:500, схему благоустрою території (пункт 1.4), типова форма якого поряд з іншими документами затверджено додатком 1 до Порядку, який містить, зокрема, форму схеми розміщення ТС із вказівкою площі земельної ділянки згідно з документами на землекористування.

Отже, цей Порядок визначає механізм розміщення ТС для провадження підприємницької діяльності, реалізація якого передбачає наявність документів на землекористування, та не містить жодних положень щодо правових підстав набуття суб`єктами господарювання прав на земельні ділянки у зв`язку з розміщенням ТС.

Судом встановлено, що будь-яких документів, які підтверджують право користування земельною ділянкою, позивачем не надано.

Відповідно до частини 2 статті 152 ЗК власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з положеннями статті 212 ЗК самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

За встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що за відсутності рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку комунальної форми власності.

Окрім вказаного колегія суддів зазначає, що відповідач у даній справі, приймаючи оскаржені рішення, діє, реалізуючи належні йому правомочності як власнику майна (землі). Відтак відповідач у таких правовідносинах бере участь як особа приватного права, та не здійснює владно-розпорядчих функцій.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що «судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…>Суд зазначає, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, справ про адміністративні правопорушення, віднесених до компетенції відповідного суду.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Водночас, однією з визначальних ознак приватноправових відносин є наявність майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу - участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.

Згідно з частиною третьої статті 19 КАС України, адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватноправовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанцій виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не ґрунтується на правильному застосуванні статті 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом».

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він, головним чином, обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо позивач намагається захистити своє порушене приватне право шляхом оскарження управлінських дій суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України (ГПК) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно ч. 2 ст. 4 ГПК юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 20 ГПК визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Статтею 2 Господарського кодексу України (ГК) передбачено, що учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Відповідно до пунктів 6, 10, 15 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України (в редакції з 15.12.2017р.) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції з 15.12.2017р.) публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції з 15.12.2017) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п.7 ч.1 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України) (в редакції з 15.12.2017).

Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Колегія суддів звертає увагу що позивач оскаржує рішення відповідача від 29.01.2019 № 30 "Про розгляд заяви ОСОБА_1 " яким відмовлено позивачеві у продовженні терміну дії дозволу, наданого на розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності (продаж продовольчих товарів) біля будівлі Кам`янка-Бузької ЗОШ І-ІІІ ст. №1 ім. І.Франка (АДРЕСА_1) і зобов`язано позивача забрати тимчасову споруду та на рішення від 29.01.2019р. №31 "Про влаштування зупинки автотранспорту біля ЗОШ І-ІІІ ст.№1 по АДРЕСА_1", яким вирішено влаштувати зупинку шкільних автобусів та легкового автомобільного транспорту з метою висадки та посадки учнів по АДРЕСА_1 (біля будівлі ЗОШ І-ІІІ ст. №1 ім. І.Франка), як такі що порушують його охоронюваний законом інтерес у даному спорі.

Спір у цій справі має ознаки приватноправового та підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, так як позивач ставить під сумнів законність прийнятих рішень відповідачем, як суб`єктом господарювання, який наділений повноваженями розпоряджатись комунальною власністю.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що якщо порушення своїх прав позивач вбачає у наслідках, спричинених діями, бездіяльністю або рішенням органу державної влади, вважаючи, що вони призвели до виникнення, зміни чи припинення її майнових прав та/або обов`язків, унеможливлюють їх належну реалізацію тощо, то оспорювання таких дій, бездіяльності чи рішення, як спосіб захисту майнових або особистих немайнових прав, має відбуватись за правилами господарського судочинства.

З огляду на встановлені у цій справі фактичні обставини, характер правовідносин, суб`єктний склад та заявлені позивачем вимоги, колегія суддів приходить до висновку, що заявлений спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та підлягає розгляду господарськими судами у порядку, визначеному нормами ГПК України.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу господарського судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості та забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

З наведених норм слідує, що ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату, а ухвалення рішень, які безпосередньо не призводять до змін в обсязі прав, та забезпечення їх примусової реалізації не відповідає змісту цього поняття.

Наведені обставини в своїй сукупності під час прийняття рішення залишилися поза увагою суду першої інстанції, що має наслідком його скасування.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково розглянув даний спір в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із ч. 1 ст. 319 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, тому оскаржуване рішення слід скасувати, а провадження у справі закрити.

Керуючись статтями 238, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329, 331 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі № 1.380.2019.001145 - скасувати та провадження у справі закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
В. Я. Макарик
Повне судове рішення складено 05 грудня 2019 року.