Справа № 420/4541/19
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4541/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Суворовського районного суду м. Одеси (65003, м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 68, ), за участю третіх осіб: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (65005, м. Одеса, вул. Бабеля, 2, ), керівника апарату Суворовського районного суду м. Одеси Іщенко Олександра Валерійовича (65003, м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 68), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Суворовського районного суду м. Одеси,, за участю третіх осіб: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, керівника апарату Суворовського районного суду м. Одеси Іщенко Олександра Валерійовича, ОСОБА_2 , в якій позивач просила:

визнати незаконним та скасувати наказ Суворовського районного суду міста Одеси № 49-о/с-ап від 04 квітня 2019 року, про звільнення з посади помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , відповідно до пункту 9 частини 1 статті 36 КЗпП України, частини 3 статті 157 Закону України Про судоустрій та статус суддів та пункту 7, абзацу 2 пункту 12 Положення про помічника судді, затвердженого рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 року №21;

поновити на посаді помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси Чопик ОСОБА_3 ;

стягнути з Суворовського районного суду міста Одеси на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 04 квітня 2019 року по день поновлення на роботі;

стягнути з Суворовського районного суду міста Одеси на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона працювала на посаді помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси

Згідно наказу № 166-о/с-ап від 23 грудня 2016 року, позивача було звільнено з займаної посади помічника судці Суворовського районного суду міста Одеси

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.04.2019 року по справі № 815/888/17 визнано незаконним та скасовано Наказ Суворовського районного суду міста Одеси № 166-о/с-ап від 23.12.2016 року, про звільнення помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 з займаної посаді та поновлено на посаді помічника судці Суворовського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 .

Наказом № 48-о/с-ап від 03 квітня 2019 року позивача поновлено на посаді помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси.

Наказом № 49-о/с-ап від 04 квітня 2019 року Позивача звільнено з посади помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси ОСОБА_4 , відповідно до пункту 9 частини 1 статті 36 КЗпП України, частини 3 статті 157 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та пункту 7, абзацу 2 пункту 12 Положення про помічника судді, затвердженого рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 року №21, за поданням судді Шепітка І.Г., внесеним 04 квітня 2019 року.

В обґрунтування протиправності зазначеного наказу позивач зазначає, що після винесення наказу № 48-о/с-ап від 03 квітня 2019 року, про поновлено на посаді помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси Шепітка І.Г., цим суддею та керівником апарату суду ОСОБА_5 О.В. здійснено перешкоджання виконанню рішенню Одеського окружного адміністративного суду від 03.04.2019 року про поновлення на роботі, а саме фактично до виконання обов`язків помічника судді допущено не було, робочого місця не надано та одразу було звільнено з посади помічника судді.

Позивач зазначає, що подання судді Суворовського районного суду міста Одеси Шепітка І.Г., яким ініційовано звільнення з 04 квітня 2019 року позивача з посади помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси, було обґрунтоване тим, що нормальні робочі відносини між суддею та позивачем не склалися, фактично до виконання обов`язків не приступила, за своїми професійними, діловими та особистими якостями не відповідає рівню, який висувається до посади помічника судді, співпраця з позивачем є неможливою, через що суддею ще 22 грудня 2016 року вносилося подання щодо звільнення ОСОБА_1 із посади помічника.

Однак у поданні судді Шепітка І.Г., яке стало підставою для винесення оскаржуваного наказу № 49-о/с-ап від 04 квітня 2019 року, були вказані, як зазначає позивач, надумані підстави, з яких її вже було раніше незаконно звільнено та які було спростовано рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року про поновлення на роботі.

Разом з цим позивач зазначає, що помічник судді не відноситься до посад державної служби, а є працівником патронатної служби, який, у силу спеціальних правових норм, які регулюють правовідносини у сфері судочинства (правосуддя), звільняється із займаної посади з обов`язковим дотриманням гарантій, передбачених законодавством, у тому числі з дотриманням вимог законодавства про працю.

При цьому позивач звертає увагу суду, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.04.2019 року також було встановлено, що в шлюбі вона не перебуває, самостійно виховує та матеріально забезпечує двох дітей ( ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Позивач зазначає, що звільнення із застосуванням будь-якої статті КЗпП України, що передбачає звільнення із ініціативи власника або уповноваженого ним органу прямо суперечить вимогам ч. З ст.184 КЗпП України, де чітко визначена заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років ч.6 ст.179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини - інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Як зазначає позивач, відповідачем не надано доказів її наміру звільнитись. Цей факт свідчить, що в даному випадку трудові відносини розірвані в односторонньому порядку без врахування вимог діючого законодавства.

При цьому позивачу незрозуміло застосування Відповідачем при звільненні положень статті 36 КЗпП України та посилання на розповсюдження дії статті 36 КЗпП України на помічників суддів з одночасним ігноруванням статті 184 КЗпП України.

З огляду на зазначене позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ Суворовського районного суду міста Одеси № 49-о/с-ап від 04 квітня 2019 року, поновити її на посаді помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

При цьому позивач зазначає, що відповідач позбавив її права використати свою невикористану основну щорічну відпуску та невикористану додаткову оплачувану відпустку, не виконавши рішення суду в частині негайної виплати середньомісячної заробітної плати за один місяць, позбавив права на отримання заробітку, в переживаннях з приводу розуміння цілковитої безпреривної незаконності дій та тверджень, призвело до загострення стану здоров`я, яке тривалий час поліпшувалося кваліфікованою медичною допомогою (на даний час була змушена звернутися повторно у зв`язку із погіршенням стану здоров`я).

Позивач вважає, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральних страждань, які призвели до зміни звичних умов життя, які вона могла реалізувати не витрачаючи часу та зусиль для поновлення трудових прав та поліпшення стану здоров`я.

Завдану відповідачем моральної шкоди, позивач оцінює у розмірі 100 000 грн. та просить стягнути її з відповідача

Ухвалою суду від 16.08.2019 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального провадження.

17.09.2019 року від представника Відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі, зазначивши, що Звільнення ОСОБА_1 з посади помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси відбулось із дотриманням норм трудового законодавства та Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідач зазначив, що на виконання судового рішення (в частині негайного виконання) наказом керівника апарату Суворовського районного суду м. Одеси від 03.04.2019 року № 48-ос/с-ап ОСОБА_1 було поновлено на посаді помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси Шепітка І.Г.

Наказом керівника апарату Суворовського районного суду м. Одеси від 04.04.2019 року № 49-ос/с-ап, за поданням судді Суворовського районного суду м. Одеси Шепітка І.Г., Чопик Марину Володимирівну було звільнено з посади помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси.

Відповідач зазначає, що у трудових правовідносинах, що виникають при проходженні патронатної служби помічниками суддів, підставами для припинення трудового договору є обставини, передбачені ст. 157 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме подання судді.

Механізм звільнення помічника судді за приписами КЗпП України в сукупності з і ст. 157 Закону України Про судоустрій та статус суддів передбачає відсутність вираженої волі з боку власника або уповноваженого органу, та наявність волі відповідного судді, яка оформлена мотивованим поданням про звільнення помічника. Керівник апарату відповідного суду у вказаному механізмі не виражає ініціативи у звільненні особи (помічника) з займаної посади, а є лише виконавцем подання - посадовою особою, що надає поданню судді (який не є працівником апарату суду) матеріальної форми наказу, який має юридичну силу для апарату відповідного суду.

Враховуючи вищевикладене відповідач вважає, що звільнення ОСОБА_1 з посади помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси Шепітка І.Г. відбувалося у відповідності до приписів спеціального закону, а не на підставі загальних положень трудового законодавства та не за ініціативою власника

Стосовно відсутності порушення приписів ч. 3 ст. 184 КЗпП України відповідач зазначає, що ОСОБА_1 не була звільнена з посади помічника судці Суворовського районного суду м. Одеси Шепітка ОСОБА_8 .Г. за ініціативою власника або уповноваженого ним органу управління, а була звільнена з відповідної посади за приписами спеціального закону на підставі мотивованого подання судді ОСОБА_9 .Г. у зязку з чим застосування приписів ч. 3 ст. 184 КЗпП України є неможливим.

Щодо заяв ОСОБА_1 стосовно надання останній невикористаних щорічних відпусток відповідач зазначає, що заяви щодо надання ОСОБА_1 невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 24 календарних днів за період з 23 грудня 2016 року по 23 грудня 2017 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, невикористаної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів за період з 23 грудня 2016 року по 23 грудня 2017 року, як матері, яка самостійно виховує дітей віком до 15 років, невикористаної щорічної основної відпустки тривалістю 24 календарних днів за період з 23 грудня 2017 року по 23 грудня 2018 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, невикористаної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів за період з 23 грудня 2017 року по 23 грудня 2018 року, як матері, яка самостійно виховує дітей віком до 15 років, були подані до Суворовського районного суду м. Одеси 04 квітня 2019 року, однак наказом від 04 квітня 2018 року ОСОБА_1 вже була звільнена з посади помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси наказом керівника апарату суду від 04.04.2019 року № 49-о/с-ап.

17.09.2019 року від третьої особи Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області надійшли пояснення, в яких третя особа зазначила, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки звільнення ОСОБА_1 з посади помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси відбулось із дотриманням норм законодавства, а саме її було звільнено з займаної посади на підставі спеціального закону, через що застосування до спірних трудових правовідносин імперативних приписів ч. 3 ст. 184 КЗпП України неможливе.

15.10.2019 року від позивача надійшов відгук на відзив, який за своєю суттю є відповіддю на відзив, в якому позивач додатково зазначила, що відзив та пояснення третьої особи є необґрунтованими та повторно виклала обставини, зазначені в тексті позову щодо протиправності її звільнення.

Разом з цим, позивач зазначила, що звільнення за ініціативою власника або уповноваженого ним органу підтверджується посиланням в наказі на подання судді Шепітка І.Г. та на ч.3 ст.157 Закону України «Про сдоустрій та статус суддів», що і є волевиявленням роботодавця.

Крім того, відповідач у своєму відзиві посилається, що заяви щодо надання невикористаних основних щорічних відпусток та надання невикористаних додаткових оплачуваних відпусток, були подані вже після того, як позивача було звільнено наказом № 49-о/с-ап від 04.04.2019 року з посади помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси, що суперечить дійсності.

Позивач зазначає, що 04 квітня 2019 року до Суворовського районного суду м. Одеси через загальну канцелярію суду, були зареєстровано заяви за вх. № 9906, вх. № 9907, вх. № 9910, вх. № 9912, вх. № 9914, вх. № 9917 про надання невикористаних основних щорічних відпусток та надання невикористаних додаткових оплачуваних відпусток.

В свою чергу подання судді Суворовського районного суду м. Одеси Шепітко І.Г. про звільнення помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси Чопик ОСОБА_10 , було через загальну канцелярію Суворовського районного суду зареєстровано за вх. № 9937 від 04.04.2019 року.

Зазначене, на думку позивача спростовує твердження Відповідача, щодо надання позивачем заяв вже після звільнення та ознайомлення із оскаржуваним наказом № 49-о/с-ап від 04.04.2019 року.

29.10.2019 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання 12.11.2019 року сторони не з`явились, про час та місце розгляду повідомлялись належним чином та своєчасно.

В матеріалах справи наявні заяви позивача та представника третьої особи від 12.11.2019 року, в якій вони просив справу розглядати справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 205 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, серед іншого, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. У разі повторної неявки повідомленого належним чином відповідача в судове засідання, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття в судове засідання сторін та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів.

Відповідно до ч. 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання 12.11.2019 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, не здійснювалося.

З метою всебічного та об`єктивного розгляду справи, судом досліджено матеріали адміністративної справи, обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов та докази, якими він обґрунтовується, і встановлено наступне.

Відповідно до наказу №75-о/с-ап від 21.11.2014 р. ОСОБА_1 була призначена на посаду помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси Шепітка Івана Григоровича на час виконання ним повноважень судді Суворовського районного суду м. Одеси.

22.12.2016 суддя Шепітко І.Г. подав подання керівнику апарату Суворовського районного суду м. Одеса про звільнення позивача з посади помічника судді 23.12.2016 р.

23.12.2016 р. відповідач прийняв наказ №166-о/с-ап про звільнення позивача з займаної посади помічника судді.

Не погоджуючись з зазначеним наказом позивач оскаржила його до суду

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03.04.2019 року по справі №815/888/17 визнано незаконним та скасовано наказ Суворовського районного суду міста Одеси № 166-о/с-ап від 23 грудня 2016 року, про звільнення помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 з займаної посади, у зв`язку з виявленої невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи. Та поновлено на посаді помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси Чопик Марину Володимирівну.

Наказом № 48-о/с-ап від 03 квітня 2019 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03.04.2019 року по справі №815/888/17 позивача поновлено на посаді помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси Шепітка Івана Григоровича з 03.04.2019 року.

04 квітня 2019 року до Суворовського районного суду м. Одеси через загальну канцелярію суду, були зареєстровано заяви за вх. № 9906, вх. № 9907, вх. № 9910, вх. № 9912, вх. № 9914, вх. № 9917 про надання невикористаних основних щорічних відпусток та надання невикористаних додаткових оплачуваних відпусток.

Після цього 04.04.2019 року від судді Суворовського районного суду міста Одеси Шепітка Івана Григоровича надійшло подання вх. №9937 про звільнення помічника судді, в якому було зазначено, що нормальні робочі відносини між суддею та помічником ОСОБА_1 не склалися, фактично до виконання обов`язків помічника, після внесення подання про її призначення помічником, вона не приступила, остання за своїми професійними, діловими та особливими якостями не відповідає рівню, який висувається до посади помічника судді, співпраця є неможливою, через що ще 22.12.2016 року вносилось подання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади помічника. На даний час поновлення на посаді ОСОБА_1 та звільнення помічника ОСОБА_2 ускладнює виконання суддею його суддівських обов`язків. З урахуванням наведеного, відповідно до ч. 3 ст. 157 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та згідно п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України суддя Суворовського районного суду міста Одеси Шепітка І.Г. просив повторно про негайне звільнення ОСОБА_1 з посади помічника для можливості продовження виконання своїх професійних обов`язків.

Наказом № 49-о/с-ап від 04 квітня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси Шепітка ОСОБА_11 Григоровича, відповідно до пункту 9 частини 1 статті 36 КЗпП України, частини 3 статті 157 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» та пункту 7, абзацу 2 пункту 12 Положення про помічника судді, затвердженого рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 року №21, за поданням судді Шепітка І.Г., внесеним 04 квітня 2019 року.

Вважаючи зазначений наказ протиправним ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 1 статті 157 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VІІІ Про судоустрій і статус суддів встановлено, що кожний суддя має помічника (помічників), статус і умови діяльності якого (яких) визначаються цим Законом та Положенням про помічника (помічників) судді, затвердженим Радою суддів України.

Згідно з ч. 3 ст. 157 вказаного закону судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Відповідно до п.2 Положення про помічника судді, затвердженого Рішенням Ради суддів України № 21 від 18.05.2018 року, помічник судді - це працівник патронатної служби в суді, який забезпечує виконання суддею повноважень щодо здійснення правосуддя.

Відповідно до п.5 Положення про помічника судді, затвердженого Рішенням Ради суддів України № 21 від 18.05.2018 року, помічник судді у своїй роботі керується Конституцією, законом «Про судоустрій і статус суддів», ст.92 закону «Про державну службу», відповідними процесуальними кодексами, іншими законами та нормативно-правовими актами, Правилами поведінки працівника суду, затвердженими рішенням РСУ від 6.02.2009 №33, рішеннями зборів суддів відповідного суду, інструкцією з діловодства суду, правилами внутрішнього трудового розпорядку суду, цим положенням, а також посадовою інструкцією. На помічника судді поширюється дія законодавства про працю, крім стст.39-1, 41 43-1 та 49 Кодексу законів про працю.

Пунктом 7 Положення про помічника судді, затвердженого Рішенням Ради суддів України № 21 від 18.05.2018 року визначено, що судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Згідно з п. 12 Положення про помічника судді, затвердженого Рішенням Ради суддів України № 21 від 18.05.2018 року, трудові відносини з помічником (помічниками) судді припиняються в день припинення повноважень безпосереднього керівника та/або в день відрахування безпосереднього керівника зі штату суду або в день ухвалення з`їздом суддів рішення про обрання РСУ в новому складі. Наказ про звільнення видається керівником апарату відповідного суду на підставі подання безпосереднього керівника та/або на підставі наказу про відрахування безпосереднього керівника зі штату суду.

Помічник судді може бути звільнений з посади за наказом керівника апарату суду в порядку, визначеному законодавством про працю, на підставі або заяви про звільнення за власним бажанням, або за поданням судді, у тому числі у зв`язку з дискредитацією помічника судді (вчинення такого проступку помічником, що підриває довіру та авторитет судової влади, суду та/або конкретного судді в очах громадськості та є несумісним із подальшим проходженням служби як помічника судді), або у випадках, визначених п.11 цього положення чи в порядку врегулювання конфлікту інтересів згідно із законодавством.

У разі припинення повноважень судді відповідного суду та звільнення судді із займаної посади у встановленому законом порядку помічник судді звільняється із займаної посади з дотриманням гарантій, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 92 Закону від 10.12.2015 № 889-VІІІ Про державну службу, до посад патронатної служби належать посади радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників патронатних служб Прем`єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників-консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також посади патронатних служб в інших державних органах.

Працівник патронатної служби призначається на посаду на строк повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений.

Трудові відносини з працівником патронатної служби припиняються в день припинення повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений. Акт про звільнення приймається керівником державної служби.

Працівник патронатної служби може бути достроково звільнений з посади за ініціативою особи, працівником патронатної служби якої він призначений, або керівника патронатної служби.

На працівників патронатної служби поширюється дія законодавства про працю, крім статей 39-1, 41-43-1, 49-2 Кодексу законів про працю України.

Особливості патронатної служби в судах, органах та установах системи правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.

Згідно з ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

При цьому статтями 40 та 41 КЗпП України встановлено перелік підстав для припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом з цим, відповідно до п. 9 ч.1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами.

Системний аналіз викладеного дозволяє дійти висновку, що у трудових правовідносинах, що виникають при проходженні патронатної служби помічниками суддів, звільнення помічників суддів відбувається в тому числі з підстав, передбачених іншими законами (п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України), якою в даному випадку є подання судді (ст. 157 Закону України Про судоустрій і статус суддів)

При цьому, законодавець окремо передбачив можливість припинення трудового договору за приписами спеціальних законів (п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України), що є окремою підставою для припинення трудового договору та ніяк не пов`язано зі звільненням за ініціативою власника в порядку ст. 40 та ст. 41 КЗпП України (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Суд зазначає, що зазначені правові механізми припинення трудового договору є абсолютно різними по своїй суті.

Зокрема, механізм звільнення особи за приписами п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в сукупності зі ст. 40 або ст. 41 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган управління приймають рішення про звільнення особи з відповідної фактичної підстави, перелік яких наведено у пунктах статей 40 та 41 КЗпП України, та надає цьому рішенню матеріальну форму наказу чи іншого документа.

В той самий час, механізм звільнення помічника судді за приписами п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в сукупності зі ст. 157 Закону України Про судоустрій та статус суддів передбачає відсутність вираженої волі з боку власника або уповноваженого органу, та наявність волі відповідного судді, яка оформлена поданням про звільнення помічника. Керівник апарату відповідного суду у вказаному механізмі не виражає ініціативи у звільненні особи (помічника) з займаної посади, а є лише виконавцем подання - посадовою особою, що надає поданню судді (який не є працівником апарату суду) матеріальної форми наказу, який має юридичну силу для апарату відповідного суду.

При цьому відповідно до положень ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням.

Як зазначалось вище, звільнення особи у відповідності до правил спеціального закону на підставі п. 9 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та відповідної статті такого спеціального закону не може бути ототожнене зі звільненням особи за ініціативою власника або уповноваженого ним органу управління на підставі п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та ст. 40 або ст. 41 КЗпП України.

З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не була звільнена з посади помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси Шепітка І.Г. за ініціативою власника або уповноваженого ним органу управління, а була звільнена з відповідної посади за приписами спеціального закону на підставі подання судді Шепітка І.Г., через що застосування до спірних трудових правовідносин імперативних приписів ч. 3 ст. 184 КЗпП України є неможливим, через відсутність об`єктивних обставин, які є обов`язковими при застосуванні цієї статті КЗпП України, а саме ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином суд дійшов висновку, що наказ Суворовського районного суду міста Одеси № 49-о/с-ап від 04 квітня 2019 року, про звільнення з посади помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 є правомірним та таким, що прийнятий у відповідності до положень КЗпП України, Закону України Про судоустрій та статус суддів та Положення про помічника судді, затвердженого рішенням Ради суддів України від 18.05.2018 року №21.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що у задоволенні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Суворовського районного суду міста Одеси № 49-о/с-ап від 04 квітня 2019 року, про звільнення з посади помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , слід відмовити.

Згідно з п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки вимоги позивача про поновлення на посаді помічника судді Суворовського районного суду міста Одеси Чопик Марину ОСОБА_12 , стягнення з Суворовського районного суду міста Одеси на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з 04 квітня 2019 року по день поновлення на роботі, стягнення з Суворовського районного суду міста Одеси на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. є похідними вимогами від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу Суворовського районного суду міста Одеси № 49-о/с-ап від 04 квітня 2019 року, суд дійшов висновку, що у їх задоволенні також слід відмовити.

При цьому судом не надається оцінка твердженням позивача щодо того, що відповідач протиправно позбавив її права використати свою невикористану основну щорічну відпустку та невикористані додаткові відпустки, оскільки зазначене не є предметом розгляду по справі.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Суворовського районного суду м. Одеси (65003, м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 68, ), за участю третіх осіб: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (65005, м. Одеса, вул. Бабеля, 2, ), керівника апарату Суворовського районного суду м. Одеси Іщенко Олександра Валерійовича (65003, м. Одеса, вул. Чорноморського козацтва, 68), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук.

.