Справа № 420/1367/19
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1367/19
Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Федусик А.Г.,

при секретарі Жигайлової О.Е.,

за участю апелянта - ОСОБА_1 ,

представника апелянта Бикова Д.Ю.,

представника відповідача Білоконь Н.О.,

перекладача Боячко К.В.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2019 року, ухвалене в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження в м. Одесі, по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просив визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №41 від 28.02.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказ відповідача про відмову в оформленні документів позивачу для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки подана позивачем заява не підпадає під ознаки, визначені ч.ч.6-9 Закону України Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Доводами апеляційної скарги зазначено, що прибути до України та звернутись за захистом до Головного управління державної міграційної служби в Одеській області апелянта змусили життєві обставини, які стались у Кот- ОСОБА_2 , а саме те, що він підтримував політичну партію президента Кот-д`Івуар під час виборів у 2010 році. Після приходу до влади нового президента, його попередника передано до міжнародного суду.Апелянт вказує, що він підтримував рух за звільнення колишнього президента, брав участь у мітингах у зв`язку із чим отримав багато моральних та фізичних погроз, його намагались арештувати. Апелянт після арешту у вересні 2018 році разом з іншими особами зміг втекти від рук поліції після чого вирішив поїхати з країни для того, щоб не ризикувати життям. Апелянт зазначає, що він перебував в організації «Патріоти» (община, яка підтримувала колишнього президента) проводила мітинги з метою його звільнення і з цього часу позивачу почали надходити погрози. Люди, які погрожували, приходили до дому апелянта та його рідних побили і повідомили, що щукають саме його. Багато людей, які брали участь у «Патріоті» зникло, його друга захопили приблизно у 2016 році і попросили, щоб він зателефонувава апелянту та у разі відмови зазначили, що відріжуть йому голову. Апелянт зазначає, що група «Патріот» почала існувати у 2000 році для підтримки тодішнього президента, вона є офіційно зареєстрованою та у 2005 році до неї він вступив. Будучи учасником цієї групи, запрошував людей похилого віку та інших людей приходити на мітинги, неодноразово сам в них приймав участь у м. Абіджані. На думку апелянта, вся надана інформація вказує на факт загрози життю та здоров`ю позивача при поверненні до ОСОБА_3 та в разі повернення апелянту не буде надано належного захисту.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що про безпечне перебування на території країни громадянської належності свідчить факт відсутності переслідувань позивача та жодних проблем з представниками державної влади Кот-д`Івуару: позивач безперешкодно пересувався по території громадянської належності, вільно покинув Батьківщину (арк. 8 співбесіди від 28.02.2019), працював на держаний орган до моменту виїзду з країни (арк. 5 співбесіди від 28.02.2019, арк. 3 анкетування від 18.02.2019), не зазнаючи при цьому утисків. Отже, зважаючи на виявлені розбіжності у розповіді позивача та неможливості їх належного обґрунтування, можна дійти висновку про неправдоподібність зазначеної інформації та переслідування інших цілей виїзду з країни громадянської належності. Переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, приналежності до певної соціальної групи, політичними поглядами були заперечені заявником під час проведення анкетування від 18.02.2019 (арк. 5), протоколу співбесіди від 28.02.2019 (арк. 11). ОСОБА_1 вибув з ОСОБА_4 18.01.2019 легально на підставі паспортного документу гр. Кот- ОСОБА_2 та оформленої разової візи до України типу С серії НОМЕР_1 авіарейсом Абіджан (Кот-д`Івуар) - Стамбул (Туреччина) - Харків (Україна). До України ОСОБА_1 прибув 18.01.2019, державний кордон перетнув легально на підставі паспортного документу гр. Кот- ОСОБА_2 та оформленої разової візи до України типу С серії НОМЕР_1 авіарейсом Абіджан (Кот-д`Івуар) - Стамбул (Туреччина) - Харків (Україна). Прибувши до України позивач з 30.01.2019 нелегально проживав в м. Одесі до моменту звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідач вказує, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в нашій країні та подальшого документування. Побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його поверненім в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Враховуючи неповноту, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень позивача стосовно причин та можливості власного переслідування на території Кот-д`Івуару, а також аналізуючи актуальну ІКП, можливо стверджувати про неправдоподібність отриманих пояснень.Численні розбіжності у твердженнях позивача, на думку відповідпача. свідчать про те, що позивач надавав неправдоподібну інформацію, що у свою чергу підриває довіру до особи з боку ГУ ДМС України в Одеській області. Під час звернення за набуттям міжнародного захисту позивач не навів інформації, яка б вказувала на можливість його особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи на момент прийняття рішення стосовно виїзду з Кот- ОСОБА_2 (арк. 5 анкетування від 18.02.2019, арк. 11 протоколу співбесіди від 28.02.2019). Відповідач зауважує, що у заявника відсутні обгрунтовані побоювання зазнати смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 28.02.2019 № 41 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.11 ч.6 ст.12 КАС України дана справа є справою незначної складності.

Відповідно до ч.1 ст.310 КАС України апеляційний розгляд здійснюється колегією суддів у складі трьох суддів за правилами розгляду справи судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, встановлених цією главою.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно матеріалів особової справи №2019ОD0028 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка розпочата 14.02.2019 року, позивач ОСОБА_1 , 14.02.2019 року звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №28 (71-73).

У вказаній заяві позивачем зазначено, що ОСОБА_1 просить його захистити по причині того, що він підтримував політичну партію президента Логан Гбагбо під час виборів у 2010 році. Після приходу до влади нового президента Алассан ОСОБА_5 , ОСОБА_6 передано до міжнародного суду. Позивач зазначив, що він підтримував рух за звільнення колишнього президента, брав участь у мітингах у зв`язку із чим отримав багато моральних та фізичних погроз, позивача намагалися арештувати. ОСОБА_1 зазначив, що після арешту у вересні 2018 році він з іншими особами зміг втекти від рук поліції після чого вирішили поїхати з країни для того, щоб не ризикувати життям.

Судом встановлено, що відносно позивача 18.02.2018 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.121-125).

Так, в анкеті зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в Кот-д`Івуар, в м.Аджаме, район Латинський, є громадянином Кот-д`Івуар, за національністю етнічна група - джула, віросповіданням мусульмани немає напрямку (канонів релігіє дотримується повністю). Позивач зазначив, що країну громадянської належності він покинув 18.01.2019 році легально, літаком на підставі паспортного документа та візи. Родичі позивача батько та сестра проживають в Кот-д`Івуар в м.Аджаме.

Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив, що його життя було в небезпеці, так як він був прихильником президента ОСОБА_7 . ОСОБА_1 зазначив, що він отримував погрози від прихильників ОСОБА_8 після 2010 року. «Патріоти» (община, яка підтримувала колишнього президента) проводила мітинги з метою його звільнення і з цього часту позивачу почали надходити погрози. Люди, які погрожували (прихильники Уаттара) приходили до дому ОСОБА_1 та рідних позивача побили і повідомили, що шукають ОСОБА_1 . Як стверджує позивач, багато людей, які брали участь у «Патріоті» зникло, друга позивача захопили приблизно у 2016 році і попросили, щоб він зателефонував позивачу та у разі відмови зазначили, що відріжуть йому голову. Фофана Мамаду ОСОБА_9 зазначає, що він приїхав та там була засідка біля лісу, поки всі говорили, як вказує позивач, він пірнув у річку та втік.

Окрім того, під час анкетування позивач вказав, що ні він, ні його батьки не перебували в політичних, військових або громадських організаціях; ні він, ні його члени сім`ї не були причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, про які вказав під час анкетування; до нього не застосовувались адміністративні заходи (арешт, затримання); він не притягався до кримінальної відповідальності; він не проходив строкову військову службу, не є військовозобов`язаним.

18.02.2019 року щодо позивача складено реєстраційний листок як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.126-130).

Судом встановлено, що позивачу було видано довідку про звернення за захистом в Україні (а.с.64-65).

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця 28.02.2019 року, відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом (а.с.134-145), в ході якої ОСОБА_1 повідомив, зокрема, що група «Патріот» почала існувати у 2000 році для підтримки ОСОБА_10 , вона є офіційно зареєстрованою та у 2005 році до неї вступив і позивач. На даний час, вказав ОСОБА_1 , вона існує під іншим ім`ям та її прибічники рідко виходять на мітинги, та як їх починають стріляти прибічники Уаттара. Позивач також повідомив, що будучи учасником цієї групи, запрошував людей похилого віку та інших людей приходити на мітинги, неодноразово сам в них приймав участь у м.Абіджані. Позивач вказав, що останній раз він брав участь у мітингу 31.12.2018 року та 31.12.2018 року до його дому прийшли люди. Також ОСОБА_1 зазначив, що у нього є членський білет, який підтверджує його участь у групі «Патріот», який є у його рідних та що він надасть його фото.

Під час співбесіди 28.02.2019 року ОСОБА_1 повідомив, що він не спілкується з рідними, так як боїться, що люди Уаттара дізнаються його місцезнаходження.

28.02.2019 року відповідно до Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за результатами вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетування та протоколу співбесіди із вказаною особою та вивчення наявних матеріалів особової справи. З урахуванням актуальної ІКП, провідним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні (а.с.149-154), у якому зазначено, що заява гр. ОСОБА_3 на установчі дані ОСОБА_1 є очевидно необґрунтованою, тобто відсутності умови, визначені пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, у висновку вказано, що до територіального підрозділу заявник звернувся із зволіканням. У зв`язку із нелегальним перебуванням на території України на особу було складено протокол та постанову серії ПР МОД 005118 та ПН МОД 005118 про адміністративне правопорушення, передбачене ст.203 КУпАП України.

Щодо проблематики переслідування, у висновку вказано, що особа повідомила про те, що будучи прихильником державного та політичного діяча Код-д`Івуар Лоран Гбагно брала участь у мітингах в підтримку останнього, у зв`язку із чим шукач захисту отримав погрозу від прихильників нинішнього президента Код-д`Івуар ОСОБА_11 .

Як зазначено у висновку, за результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що клопотання особи, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, зокрема, неправдоподібним вважається елемент щодо неможливості повернення особи в країну громадянської належності, що підтверджується наступним.

Зважаючи на вказану причину виїзду заявника з території Код-д`Івуар він побоюється зазнати переслідувань з боку прихильників президента ОСОБА_11 через свою підтримку опонента Лоран Гбагно протягом 2010-2018 років, яка виявлялась в участі у мітингах у місті Аджаме. Також особа вказує на застосування насильства до його рідних після участі в останньому мітингу 31.12.2018 року з боку негативно налаштованих опонентів, місце проживання яких було відомо від людей, які стежили за шукачем захисту, після зазначеного інциденту прийняв рішення виїхати з країни.

За словами шукача захисту процедура оформлення візи до України зайняла 1 місяць та до вищезазначеної ситуації особа лише планувала покинути країну громадянської належності, однак фактично не реалізовував жодним чином свої задуми, що спростовує справжність вказаної причини виїзду, оскільки дата відкриття проставленої візи до України 29.11.2018 року, що суперечить наданій заявником інформації. Крім того на перевірку відомостей щодо підтвердження підстав звернення та отримання візи до України при посольстві України в Республіці Сенегал було відправлено запит №5100.5.1-2515/51.3-19 від 19.02.2019 року до вищезазначеної установи. На вказаний запит отримано лист від 25.02.2019 року №61627/17-52/3-319, відповідно до якого підтверджується факт оформлення візи для в`їзду Україну позивача з метою участі в Чемпіонаті Світу з військово-спортивних багатоборств на запрошення позивача Міністерством молоді та спорту України в якості керівника делегації. Під час з`ясування обставин отримання візи до України заявник повідомив про надання ним інформації до посольства України щодо його спортивної діяльності та у зв`язку з цим наміру брати участь у футбольних змаганнях на території України. Зважаючи на відомості отримані з листа від 25.02.2019 року, вид спорту з якого проводилися змагання відрізняється від повідомленого заявником, шукав захисту є керівником делегації. Відповідно до співбесіди від 28.02.2019 року особа повідомила, що не займаються іншими видами спорту

Щодо переслідувань прихильниками президента ОСОБА_11 заявник у своїй розповіді посилається на багаторазову участь у мітингах у складі групи «Патріоти» на підтримку Лоран Гбагно та наслідки цього, які полягають у ймовірному нападі на його родину та випадку викрадення його друга. За словами шукача захисту, його участь у мітингах почалась у 2005 році, метою яких було висловлення протесту у зв`язку з діяльністю повстанців на території Кот-д`івуар. Жодних доводів, які б підтверджували настання негативних наслідків для заявника у зв`язку з участю у мітингах у зазначений час, отримано не було. Починаючи з 2010 року шукач захисту брав участь у мітингах, метою яких було домогтися звільнення ОСОБА_12 . Останнє масове зібрання, в якому особа брала участь, датується 31.12.2018 роком. Як зазначив заявник, після участі в останньому мітингу, внаслідок стеження прихильники ОСОБА_11 з метою пошуку шукача захисту застосували силу його родини.

У висновку вказано, що заявник описує випадок з викрадення його друга та намагання його схопити особисто. Як зазначено у висновку, розповідь містить низку розбіжностей, в саме: щодо дат вказаних подій (2016 рік відповідно до анкетування від 28.02.2019 року, 2018 рік відповідно до співбесіди 28.02.2019 року); заявник вказує на особистий дзвінок зловмисників (арк.5 співбесіди від 28.02.2019 року), проте надалі змінює свої твердження , вказуючи, що друг запрошував приїхати його на зібрання (арк.8 співбесіди від 28.02.2019 року). На вигадану ситуацію, зазначено у висновку, також вказують відомості щодо шантажу заявника. Так, особа повинна була прибути в зазначену місцевість через загрозу смерті його друга, що було повідомлено йому викрадачами, зважаючи на опис подій під час співбесіди від 28.02.2019 року, проте відповідно до арк.8 співбесіди від 28.02.2019 року після прибуття на місце, заявник не спілкувався зі свої другом, який по телефону не згадував про наявність небезпеки.

Як зазначено у висновку, на безпечне перебування на території країни громадянської належності свідчить факт відсутність переслідувань заявника та жодних проблем з представниками влади Кот-д`Івуар, фігурант безперешкодно пересувався на території громадянської належності, вільно покинув батьківщину, працював на державний орган до моменту виїзду з країни, не зазнаючи при цьому тиску.

Отже, як вказано у висновку, зважаючи на виявлені розбіжності у розповіді заявника та неможливість їх належного обґрунтування, можна дійти висновку про неправдоподібність зазначеної інформації та переслідування інших цілей виїзду з країни громадянської належності.

Також, у висновку вказано, що переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, приналежності до певної соціальної групи, політичними поглядами були заперечені заявником під час анкетування та протоколу співбесіди.

Згідно висновку, посилання заявника на негативну ситуацію в країні громадянської належності у сфері прав людини спростовується актуальною ІКП. Крім того, родина заявника має доступ до електроенергії, води, газу, достаток, зважаючи на працевлаштування сестри та пенсійне забезпечення батька.

З урахуванням проведеного аналізу, у висновку вказано, що елемент неможливості заявника повернутися до рідного для нього м.Аджаме та факт небезпеки на території країни громадянської належності вважається неправдоподібним та не приймається територіальним підрозділом ДМС. Під час звернення за набуттям міжнародного захисту шукач захисту не навів інформації, яка б вказувала на можливість його особистих переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, політичних переконань, або ознакою належності до певної соціальної групи на момент прийняття рішення щодо виїзду з країни громадянської належності.

У висновку від 28.02.2019 року вказано, що можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянути в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі шукача захисту в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування заявника в Україні подій або обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умом виявлено не було.

Також, у висновку вказано, що у заявника відсутні обґрунтовані побоювання зазнати смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання.

У висновку зазначено, що аналізом особової справи неможливо обґрунтувати причини виїзду позивача з ОСОБА_3 з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані поза її межами заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

28.02.2019 року відповідачем прийнято наказ №41 Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

28.02.2019 року відповідачем на підставі наказу №41 від 28.02.2019 року, на ім`я позивача складено повідомлення №5/1-56 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.11-12, 60-63), яке ОСОБА_1 отримав 01.03.2019 року.

Не погодившись з наказом №41 від 28.02.2019 року, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Головним управлінням ДМС в Одеській області було вжито всіх заходів для встановлення обставин, за якими громадянин ОСОБА_13 ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся із заявою про надання йому статусу біженця та прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та воно прийняте, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, а тому суд не знайшов підстав для його скасування та задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватись цим притулком.

Згідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно до ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позицією ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Колегія суддів звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов`язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Крім того, Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС від 07.09.2011 р., № 649, визначено процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розділом ІІ Вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлено:

2.1. Уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом:

а) встановлює особу заявника;

б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб);

в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов`язки, а також про наслідки невиконання обов`язків;

г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача, у тому числі через систему відеоконференц - зв`язку;

ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

д) з`ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні);

е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви;

є) проводить дактилоскопію заявника;

ж) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи;

з) роз`яснює порядок звернення за безоплатною правовою допомогою мовою, яку розуміє заявник.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності, наявна суперечливість у повідомлених позивачем обставинах, не надано жодного доказу щодо обставин, на які позивач посилався.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відомості, зазначені апелянтом в обґрунтування побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, містяться численні розбіжності, зокрема:

- під час співбесіди 28.02.2019 року ОСОБА_1 зазначив, що у нього є членський білет, який підтверджує його участь у групі «Патріот», який є у його рідних та що він надасть його фото (зателефонує рідним), в подальшому ОСОБА_1 повідомив, що він не спілкується з рідними, так як боїться, що люди Уаттара дізнаються його місцезнаходження.

- в анкеті ОСОБА_1 зазначив, що після арешту у 2018 році він з іншими особами зміг втекти він рук поліції після чого вирішили поїхати з країни для того, щоб не ризикувати життям, в подальшому позивач вказує, що обставино, яка слугувала підставою для прийняття рішення щодо залишення країни громадянської належності, слугував факт нападу на його рідних;

- за словами шукача захисту процедура оформлення візи до України зайняла 1 місяць та до вищезазначеної ситуації особа лише планувала покинути країну громадянської належності, однак фактично не реалізовував жодним чином свої задуми, що спростовує справжність вказаної причини виїзду, оскільки дата відкриття проставленої візи до України 29.11.2018 року, що суперечить наданій заявником інформації. Крім того, відповідачем, на перевірку відомостей щодо підтвердження підстав звернення та отримання візи до України при посольстві в України в Республіці Сенегал було відправлено запит №5100.5.1-2515/51.3-19 від 19.02.2019 року до вищезазначеної установи. На вказаний запит отримано лист від 25.02.2019 року №61627/17-52/3-319, відповідно до якого підтверджується факт оформлення візи для в`їзду Україну позивача з метою участі в Чемпіонаті Світу з військово-спортивних багатоборств на запрошення позивача Міністерством молоді та спорту України в якості керівника делегації. Під час з`ясування обставин отримання візи до України заявник повідомив про надання ним інформації до посольства України щодо його спортивної діяльності та у зв`язку з цим наміру брати участь у футбольних змаганнях на території України. Зважаючи на відомості отримані з листа від 25.02.2019 року, вид спорту з якого проводилися змагання відрізняється від повідомленого заявником, шукав захисту є керівником делегації. Відповідно до співбесіди від 28.02.2019 року особа повідомила, що не займаються іншими видами спорту;

- заявник описує випадок з викрадення його друга та намагання його схопити особисто та його розповідь містить низку розбіжностей, в саме: щодо дат вказаних подій (2016 рік відповідно до анкетування від 28.02.2019 року, 2018 рік відповідно до співбесіди 28.02.2019 року); заявник вказує на особистий дзвінок зловмисників (арк.5 співбесіди від 28.02.2019 року), проте надалі змінює свої твердження , вказуючи, що друг запрошував приїхати його на зібрання (арк.8 співбесіди від 28.02.2019 року). Заявник вказує, що повинен була прибути в зазначену місцевість через загрозу смерті його друга, що було повідомлено йому викрадачами, зважаючи на опис подій під час співбесіди від 28.02.2019 року, проте відповідно до арк.8 співбесіди від 28.02.2019 року після прибуття на місце, заявник не спілкування зі свої другом, який по телефону не згадував про наявність небезпеки.

Щодо проблематики переслідувань колегія суддів зазначає, що такі побоювання мають бути переслідуваннями тільки за ознаками: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів, які у позивача відсутні.

Однак, апелянт зазначав, що він ніколи не брав участь в діяльності політичних партій та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи до соціальної групи.

Більш того, як встановлено судом, сам апелянт під час співбесіди зазначав, що у нього не виникало в ОСОБА_3 проблем, що були пов`язані з його віросповіданням, що його не переслідували на батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи, що йому особисто ніхто не погрожував.

Колегія суддів зазначає, що ані до органу міграційної служби, ані до суду з боку позивача протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи не надано жодного доказу переслідування ОСОБА_1 за конвенційними ознаками.

Колегія суддів погоджується з висновокм суду першої інстанції, що факт тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом, який близько місяця, з урахуванням того, що зверненню передувала затримання позивача працівниками поліції, ставить під сумнів реальність загрози життю позивача з тих обставин, що ним були повідомлені та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише наміром легілувати власне перебування на території України.

Також вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відповідно до вимог ч.83 Керівництва по процедурі та критеріям визначення статусу біженця УВКБ ООН Прохач, що виражає побоювання стати жертвою переслідувань за політичні переконання, не повинен доводити, що влади країни його походження знали про його переконання до того, як він покинув країну. Він міг приховувати свої політичні переконання і ніколи не страждати від якоїсь дискримінації або переслідувань. Однак простий факт відмови від захисту з боку свого уряду або відмова повернутися може виявити дійсний психологічний стан прохача і його побоювання стати жертвою переслідувань. За цих обставин перевірка наявності досить обґрунтованих побоювань буде будуватися на оцінці наслідків, з якими після повернення може зіткнутися прохач, який має певні політичні погляди.

Крім того, згідно приписів ч. 82 Керівництва по процедурі та критеріям визначення статусу біженця УВКБ ООН Наявність переслідувань за політичні переконання передбачає, що прохач має переконання, які або були виражені, або привернули увагу влади. Однак можуть бути також ситуації, коли прохач не виказував своїх переконань, проте через твердості його переконань можна резонно припустити, що ці переконання рано чи пізно будуть виражені і, як результат, прохач вступить в конфлікт з владою. Якщо це можна реально припустити, то прохач може розглядатися як особа, що відчуває побоювання переслідувань за політичні переконання.

Колегія суддів зазначає, що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов`язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п. 1, 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні. Відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування позивача в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ч.1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення Одеського окружного адміністративного суду ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2019 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13.12.2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: А.Г. Федусик