Справа № 420/4538/19
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4538/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Одеса

Зала судових засідань №21

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

За участю секретаря Макаренко А.І.

За участю сторін:

Від позивача: Красільнікова Н.І., Сатановський М.С.,

Від відповідача: Рамжев О.Д.,

Від третьої особи: не з`явився,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, адреса: вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

29 липня 2019 до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 , в якому позивачка просить суд:

визнати неправомірними дії Державної міграційної служби України щодо відмови розпочати проведення процедури втрати громадянства ОСОБА_2 по зверненнях від 12.03.2019 та 13.05.2019 про підготовку та направлення подання до Комісії при Президентові України з питань громадянства про припинення ОСОБА_2 громадянства України внаслідок втрати;

зобов`язати Державну міграційну службу України розпочати проведення процедури втрати громадянства ОСОБА_2 відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про громадянство», зокрема, підставами втрати громадянства України є набуття особою громадянства України на підставі статті 9 Закону України «Про громадянство» внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.08.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без руху, встановлено строк для усунення недоліків шляхом надання доказів сплати судового збору за подання позову немайнового характеру у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. або доказів на підтвердження звільнення від сплати судового збору.

09.08.2019 року за вх.№28694/19 від позивачки надійшла заява про усунення недоліків разом із Квитанцією №58 від 09.08.2019 року про сплату судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп., чим усунуто встановлені ухвалою суду від 02.08.2019 року недоліки.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 19.08.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11.09.2019 року.

28.08.2019 року за вх.№30773/19 від третьої особи надійшли пояснення щодо позову.

09.09.2019 року за вх.№32072/19 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

11.09.2019 року через канцелярію суду від позивача надійшла заява про відкладення підготовчого засідання.

11.09.2019 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання, в якому зазначено, що представник не заперечує проти перенесення підготовчого засідання.

10.09.2019 року через канцелярію суду від третьої особи надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання без його участі.

З урахуванням викладеного судом було прийнято рішення відкласти підготовче засідання на 03.10.2019 року.

Усною ухвалою суду від 03.10.2019 року, яка занесена до протоколу судового засідання, за клопотанням представника позивача було оголошено перерву у підготовчому засіданні до 17.10.2019 року.

11.10.2019 року за вх.№37296/19 від позивачки надійшов відгук на відзив.

16.10.2019 року за вх.№ЕП/7746/19 від третьої особи надійшли пояснення щодо відповіді на відзив.

Підготовче засідання, призначене на 17 жовтня 2019 року, було перенесено у зв`язку з перебування судді у відпустці та призначено на 04 листопада 2019 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 14.11.2019 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2019 року зупинено провадження у справі №420/4538/19 до вирішення питання про відвід судді.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 15.11.2019 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Аракелян М.М. у справі № 420/4358/19 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27.11.2019 року поновлено провадження у справі, призначено судове засідання на 02.12.2019 року.

В обґрунтування вимог позову та у відповіді на відзив (від 11.10.2019 року за вх.№37296/19) позивачка вказує, що 10.02.2019 року та 27.03.2019 року вона зверталась до Державної міграційної служби України із заявами про проведення перевірки та внесення подання щодо припинення громадянства ОСОБА_2 . У відповідь на вказані звернення позивачка отримала листи, з яких слідує, що підстав для задоволення її звернень немає. Позивачка вважає вказані відповіді необґрунтованими та протиправними, а в обґрунтування своєї позиції вказує, що фактичні обставини свідчать про порушення третьою особою зобов`язання щодо припинення громадянства Республіки Куби, паспорт громадянина іноземної держави повернуто не було, про що і було зазначено нею у зверненнях від 10.02.2019 року та 27.03.2019 року. Однак належної перевірки зазначених фактів відповідачем проведено не було, що і слугує підставою вважати відмову у проведенні процедури втрати громадянства України третьою особою протиправними.

09.09.2019 року за вх.№32072/19 від представника Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву. Відзив на позов відтворює позицію відповідача щодо незгоди із заявленими позовними вимогами, а в обґрунтування вказано наступне:

по-перше, позивачкою до міграційного органу надані лише пояснення без документального підтвердження їх фактичного існування. Оскільки документально підтверджених підстав для оформлення подання про втрату громадянства України відповідно до ст.19 Закону України «Про громадянство України» ДМС України не виявлено, то і задовольняти клопотання підстави відсутні;

по-друге, задоволення звернень позивачки без наявності документального підтвердження обставин, визначених у таких зверненнях, порушують право особи на захист від втручання в його особисте та сімейне життя, встановлене ст.32 Конституції України, а тому суб`єкт владних повноважень був вимушений відмовити у ініціюванні процедури втрати громадянства України;

по-третє, відповідач наділений обсягом дискреційних повноважень щодо розгляду питання про втрату громадянства України, а тому захист порушених прав шляхом зобов`язання ініціювати процедуру втрати громадянства України є недопустимим з огляду на приписи чинного законодавства. Більше того, при перевірці даних, зазначених у зверненнях позивачки, відсутні дані щодо того, що третя особа дійсно користується правами громадянина Республіки Куба.

28.08.2019 року за вх.№30773/19 від третьої особи надійшли пояснення на позов, де вказано, що з 1991 року ОСОБА_2 проживає на території України, межі державного кордону не перетинав, а 2004 року прийняв громадянство України у відповідності до діючого законодавства України. Наміри позивачки третя особа розцінює як спрямовані на позбавлення його права власності на житловий будинок, а звернення до міграційного органу є лише способом досягнення мети. З урахуванням зазначеного третя особа просить відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 02.12.2019 року позивачка та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, оцінивши наявні у суду докази, суд дійшов наступного.

29.01.2019 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області зі Скаргою щодо незаконності отримання громадянства (а.с.74-77) України ОСОБА_2 .

31.01.2019 року за №К-184/6/5101-19/5100.4.5/1536-19 Головне управління повідомило позивачку про те, що документально підтверджених підстав для оформлення подання про втрату громадянства України відповідно до ст.19 Закону України «Про громадянство України» на день надання відповіді не виявлено (а.с.73).

У зв`язку із цим позивачка 10.02.2019 року (вх.№К-1150-19 від 18.02.2019 року) звернулась до Державної міграційної служби України зі скаргою щодо незаконності отримання громадянства України Ісаак Ромеро Еуфрасіо та порушення ГУ ДМС України в Одеській області норм чинного законодавства (а.с.80-83). У вказаній скарзі позивачка наголосила на тому, що проведена Головним управлінням перевірка була здійснена без дотримання встановленого порядку та просила ДМС України розглянути питання щодо незаконності отримання громадянства України цією особою по суті.

Листом №К-1150-19/6.4/814-19 від 12.03.2019 року «Про розгляд звернення» відповідач повідомив, що підстав розпочати процедуру втрати громадянства немає (а.с.89-90).

27.03.2019 року позивачкою було направлено повторну Скаргу на ім`я голови ДМС України, де вона просила провести повторну та належну перевірку фактів, викладених у скарзі від 10.02.2019 року, притягнути уповноважених працівників міграційної служби Одеської області за неналежний розгляд її скарги та внести подання щодо припинення громадянства шляхом втрати ОСОБА_2 (а.с.8-9).

Листом №К-1150-19/6.4/814-19 від 13.05.2019 року «Про розгляд звернення» відповідач повідомив, що підстав розпочати процедуру втрати громадянства немає (а.с.13). Також було зазначено, що у разі надходження документального підтвердження обставин, визначених у зверненнях, ДМС України матиме підстави розпочати процедуру втрати громадянства України стосовно ОСОБА_2 .

Вважаючи вказані відповіді протиправними, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про громадянство України» (далі - Закон №2235) відповідно до Конституції України визначає правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб.

Стаття 1 Закону №2235 визначає, що:

громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України;

іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.

Згідно ст.17 Закону №2235 громадянство України припиняється:

1) внаслідок виходу з громадянства України;

2) внаслідок втрати громадянства України;

3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

У відповідності до ст.19 Закону №2235 підставами для втрати громадянства України є:

1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.

Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.

Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки:

а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав;

б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновителів унаслідок усиновлення її іноземцями;

в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем;

г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави;

2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів;

3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Згідно п.3 ч.1 ст.24 Закону №2235 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, здійснює повноваження щодо підготовки подань про втрату особами громадянства України і разом із необхідними документами надсилання їх на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства.

Указом Президента України 27 березня 2001 року № 215/2001 затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №215).

Цей Порядок відповідно до Закону України "Про громадянство України" визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України.

Згідно п.87 Порядку №215 для припинення громадянства України внаслідок його втрати територіальні органи Державної міграційної служби України, дипломатичні представництва чи консульські установи України готують та подають:

а) подання про втрату громадянства України;

б) документ, що підтверджує перебування особи у громадянстві України;

в) один із таких документів:

- документ, що підтверджує добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, разом із документом, який підтверджує, що на момент такого набуття громадянин України досяг повноліття (у випадку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 19 Закону);

- документ, який підтверджує, що особа набула громадянство України на підставі статті 9 Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів (довідка територіального органу Державної міграційної служби України, дипломатичного представництва чи консульської установи про те, що іноземець, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство відповідно до абзацу першого пункту 2 частини другої статті 9 Закону, не подав документ про припинення цього громадянства, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття його до громадянства України, а незалежні від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства не існують; інформація територіального органу Державної міграційної служби України про те, що іноземець, який подав декларацію про відмову від іноземного громадянства, не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави; інформація про те, що на момент прийняття до громадянства України існували підстави, за наявності яких особа не приймається до громадянства України; інформація про інші неправдиві відомості та фальшиві документи, які були подані на підтвердження виконання умов прийняття до громадянства України);

- документ, який підтверджує, що громадянин України добровільно вступив на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є загальним військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою;

г) документ, який підтверджує, що громадянин України внаслідок втрати громадянства України не стане особою без громадянства. Такий документ не вимагається в тому випадку, коли оформлення документів про припинення громадянства України внаслідок втрати здійснюється відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 19 Закону.

Суд акцентує увагу на тому, що згідно п.104 Порядку №215 про виявлення підстави для втрати громадянства України особою, яка проживає на території України, територіальний підрозділ Державної міграційної служби України за місцем проживання особи повідомляє територіальний орган Державної міграційної служби України.

Територіальний орган Державної міграційної служби України перевіряє наявність підстави для втрати громадянства України.

У разі необхідності територіальний орган Державної міграційної служби України може звернутися до органів Служби безпеки України для перевірки у межах їх компетенції наявності підстави для втрати громадянства України. Про результати перевірки органи Служби безпеки України повідомляють територіальний орган Державної міграційної служби України не пізніш як у двомісячний строк з дня одержання звернення.

У разі підтвердження наявності підстави для втрати громадянства України територіальний орган Державної міграційної служби України готує подання про втрату особою громадянства України та надсилає його разом із документами, передбаченими підпунктами "б" і "в" статті 87 цього Порядку, до Державної міграційної служби України.

Державна міграційна служба України розглядає подання про втрату громадянства України та подані разом із ним документи.

У разі підтвердження наявності підстави для втрати громадянства України Державна міграційна служба України затверджує подання про втрату громадянства України та надсилає його разом із поданими документами до Комісії при Президентові України з питань громадянства.

Системний аналіз наведених вище норм, які регулюють порядок розгляду питання про втрату особою громадянства, свідчить про те, що отримання територіальним органом міграційної служби інформації про підстави втрати громадянства України має наслідком перевірку вказаної інформації шляхом направлення відповідного запиту на адресу органів Служби безпеки України.

За результатом дослідження матеріалів справи судом встановлено, що 12.04.2004 року ОСОБА_2 подав декларацію про відмову від іноземного громадянства (а.с.71).

Пункт 2 ч.1 ст.19 Закону №2235 визначає, що підставою для припинення громадянства є свідомий обман особи. Пункт 87 Порядку №215 конкретизує зазначену норму та визначає, що у разі подання декларації про відмову від іноземного громадянства та не поверненні паспорту іноземної держави до уповноважених органів цієї держави така особа втрачає громадянство.

У разі надходження інформації щодо факту неповернення паспорту виникають підстави для перевірки такої інформації, як це зазначено у п.104 Порядку №215.

Суд зазначає, що вказана норма визначає право, а не обов`язок територіального органу здійснювати таку перевірку шляхом направлення запитів. Натомість, у разі, якщо така перевірка не здійснюється, територіальний орган має повідомити особу про підстави її не проведення. А у разі, якщо про такі причини повідомлено не було, а особа звернулась зі скаргою на дії територіального органу, центральний орган виконавчої влади має перевірити, чи дійсно були відсутні підстави для направлення запиту.

Зі змісту відповіді від 31.01.2019 року за №К-184/6/5101-19/5100.4.5/1536-19, листа №К-1150-19/6.4/814-19 від 12.03.2019 року та листа №К-1150-19/6.4/814-19 від 13.05.2019 року судом встановлено, що дане питання взагалі не розглядалось територіальним органом ДМСУ по суті та обґрунтованість такої бездіяльності не була перевірена і ДМС України за зверненнями позивачки.

Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Військовослужбовці, працівники органів внутрішніх справ і державної безпеки, а також особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України мають право подавати звернення, які не стосуються їх службової діяльності. Особи, які не є громадянами України і законно знаходяться на її території, мають таке ж право на подання звернення, як і громадяни України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.3 цього Закону під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.5 Закону звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

Статтею 15 ЗУ «Про звернення громадян» встановлено наступне: органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто. Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

За вимогами ст.16 Закону скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об`єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду.

Поряд із цим, за приписами ст.18 Закону громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Згідно ст.19 Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини дев`ятої цієї статті.

Як убачається із матеріалів справи, позивачка обґрунтовує свої вимоги за позовом посиланням на порушення її права на розгляд її скарг, поданих до ДМС України, встановленого ст.15 ЗУ «Про звернення громадян», оскільки за результатами їх розгляду органом, до якого вона зверталася, не було проведено перевірку викладених у скаргах фактів, та не було прийнято рішень відповідно до чинного законодавства.

Суд погоджується із такою позицією, зважаючи на те, що зміст відповідей ДМС України на скарги ОСОБА_1 дійсно свідчить, що відповідач не вчинив дії з перевірки викладених у них фактів, обмежившись викладенням формальних міркувань.

В даному контексті суд не приймає доводи відповідача щодо неподання позивачкою документального підтвердження обставин, визначених у зверненні, оскільки така перевірка має проводитись саме органами міграційної служби. Більше того, суд звертає увагу на те, що згідно п.87 Порядку №215 підставою для втрати громадянства є «інформація», а не «документальні підтвердження» особи, яка звернулась до міграційного органу. Вимога щодо надання саме документальних підтверджень обставин у випадку, коли необхідною умовою є надання лише інформації, є помилковою позицією суб`єкта владних повноважень.

Позивачка не має можливості та обов`язку подавати документальне підтвердження фактів, викладених у її скаргах, натомість тягар їх перевірки та отримання документів покладається на орган, до якого звернулася особа.

Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про інформацію» документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі, а інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Тобто, законодавець чітко відрізняє поняття «документ» та «інформація», та за змістом наведених понять не вся інформація є документом. Однак, орган міграційної служби безпідставно ототожнює їх та не вчинює дії, встановлені Порядком №215, а відповідач при перевірці вказаних дій дійшов необгрунтованого висновку щодо відповідності дій нормам чинного законодавства.

Суд також не приймає доводи відповідача стосовно того, що прийняття відповідного рішення про початок процедури втрати громадянства є дискреційним повноваженням відповідача. На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Однак, у будь-якому разі рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим. Посилання на дискреційний характер повноважень не може слугувати підставою для прийняття рішення без належного його обґрунтування, адже це суперечитиме ст.19 Конституції України.

Суд дійшов висновку, що при розгляді звернень позивачки Державною міграційною службою України фактично не було проведено перевірки правомірності дій територіального органу, а відмова у перевірці викладених у скаргах фактів була необґрунтованою. Тому суд дійшов висновку про протиправність дій Державної міграційної служби України, що полягають у ненаданні відповіді у листах від 12.03.2019 та від 13.05.2019 року по суті питань ОСОБА_1 на її скарги від 10.02.2019 року та 27.03.2019 року та проведення перевірки викладених у скаргах фактів, як того вимагають норми ст.ст.15, 16, 19 ЗУ «Про звернення громадян».

Натомість, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги позивачки щодо зобов`язання Державної міграційної служби України розпочати проведення процедури втрати громадянства ОСОБА_2 відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про громадянство», зокрема, підставами втрати громадянства України є набуття особою громадянства України на підставі статті 9 Закону України «Про громадянство» внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів.

Під час судового розгляду справи судом не встановлено (це і не було предметом розгляду) беззаперечного факту існування обставин, які зумовлюють необхідність початку процедури втрати громадянства третьою особою. Однак, встановлено, що відповідач протиправно не надав оцінку відсутності перевірки отриманої інформації, а тому суд вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути скарги ОСОБА_1 від 10.02.2019 року та 27.03.2019 року в порядку, встановленому статтею 19 ЗУ «Про звернення громадян» та письмово повідомити ОСОБА_1 про результат перевірки, застосувавши при цьому положення ч.2 ст.9 КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не доведена правомірність складених відмов, судом встановлені підстави вважати висновки, покладені в їх основу, необгрунтованими, а тому позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Позивачкою при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. (а.с. 4), тому на підставі ст.139 КАС України суд дійшов висновку, з урахуванням висновку про часткове задоволення позову, про стягнення з Державної міграційної служби України () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суми сплаченого судового збору у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, адреса: вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Державної міграційної служби України, що полягають у ненаданні відповіді у листах від 12.03.2019 та від 13.05.2019 року по суті питань ОСОБА_1 на її скарги від 10.02.2019 року та 27.03.2019 року та проведення перевірки викладених у скаргах фактів.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути скарги ОСОБА_1 від 10.02.2019 року та 27.03.2019 року в порядку, встановленому статтею 19 ЗУ «Про звернення громадян», та письмово повідомити ОСОБА_1 про результат перевірки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державної міграційної служби України () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 12.12.2019 року.

Суддя М.М. Аракелян

.