Справа № 2-а-1496/11
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття апеляційного провадження

03 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11564/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Гінди О. М.
суддів -Заверухи О. Б.
Ніколіна В. В.
за участю секретаря судових засідань - Чопко Ю.Т.

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2019 року про закриття провадження у справі (головуючий суддя: Пастернак І.А., місце ухвалення - м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Фермерське господарство «Нива» про визнання незаконним та скасування рішень, -

встановив:

ОСОБА_2 , звернувся з позовом до Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фермерське господарство «Нива», з урахуванням уточнюючої позовної заяви, просив визнати незаконними та скасувати рішення 2-ї сесії 6-го демократичного скликання Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 16.12.2010 «Про затвердження акту земельної комісії» та 3-ї сесії 6-го демократичного скликання Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 17.01.2011 року «Про призупинення рішень Угринівської сільської ради».

Представник ФГ «Нива» Маланюк О.Я. 26.09.2019, подав до суду клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що правовідносини, що склалися між ОСОБА_2 та Угринівською сільською радою Тисменицького району Івано-Франківської області, а також ФГ «Нива» в частині позовних вимог про скасування рішення, стосуються права та підстав набуття права користування та власності, а саме права власності на земельну ділянку, яка виділялась ОСОБА_2 та яку він не може приватизувати. Сільська рада, як власник землі вільна у виборі суб`єкта щодо надання йому цього права в порядку, встановленому законом. Індивідувальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади, як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов`язки, не належить до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі загальним судам в порядку цивільного судочинства.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2019 року провадження у вказаній справі закрито.

Із цією ухвалою суду першої інстанції не погодився ОСОБА_1 та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не виконано вказівки Вищого адміністративного суду України викладені в ухвалі від 10.12.2015, тобто чи скасовані рішення сесії, є актами одноразового застосування і чи вичерпують свою дію фактом виконання, так як в матеріалах справи відсутні копії рішень Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 27.12.2007, 25.12.2008, 24.12.2009 і вказаних рішень витребувано не було.

Позивач ОСОБА_2 22.11.2019 та апелянт ОСОБА_1 27.11.2019, подали до суду апеляційної інстанції клопотання про розгляд справи без їхньої участі.

Представником третьої особи 02.12.2019, подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та розгляд апеляційної скарги проводити без його участі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про його дату, час та місце.

У відповідності до ч. 4 ст. 229 і ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлених про дату, час, місце розгляду справи не перешкоджає апеляційному розгляду справи і такий проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, оскільки індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов`язки, не належить до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області (з урахуванням уточнення позовних вимог) про визнання незаконними та скасування рішень Угринівської сільської ради від 16 грудня 2010 року «Про затвердження акту земельної комісії» та від 17 січня 2011 року «Про призупинення рішень Угринівської сільської ради».

Оскаржуваними рішеннями від 16 грудня 2010 року та від 17 січня 2011 року, Угринівська сільська рада скасувала свої рішення від 22 лютого 2005 року, від 26 травня 2005 року, від 20 липня 2007 року та призупинила дію рішень від 26 травня 2005 року, від 20 липня 2007 року, від 27 грудня 2007 року, 25 грудня 2008 року та від 24 грудня 2009 року.

Постановою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2015 року, позовні вимоги задоволено.

Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, Угринівська сільська рада Тисменицького району Івано-Франківської області оскаржила їх в касаційному порядку.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10.12.2015, касаційну скаргу Угринівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області задовольнено частково. Постанову Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2. ст. 264 КАС України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що стосовно конституційного права особи на захист від порушень з боку органів державної влади, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, міститься офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що гарантоване статтею 55 Конституції України і конкретизоване у законах України право на судовий захист, передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Враховуючи вимоги п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, суд апеляційної інстанції зазначає, що індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів, вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів, розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією.

Отже, індивідуальний акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів, регулює конкретну життєву ситуацію (певні правовідносини), дія такого акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Таким чином, право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Тобто захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій.

Суд апеляційної інстанції вважає, що у апеляційній скарзі, яка подана ОСОБА_1 на ухвалу суду першої інстанції, не наведено достатніх обґрунтувань та не подано підтверджуючих доказів, що оскаржуваним судовим рішенням порушуються його права та законні інтереси, а тому підстави для звернення з апеляційною скаргою у цієї особи відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції, постановив ухвалу про закриття провадження по справі, отже не вирішував спір по суті позовних вимог.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 305 КАС України, після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Оскільки, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2019 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не вирішувалося, а тому у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 305 КАС України, апеляційне провадження необхідно у цій справі закрити.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне ухвалити судове рішення про закриття апеляційного провадження, у відповідності до приписів п. 3 ч. 1 ст. 305 КАС України, оскільки питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка подала апеляційну скаргу оскаржуваною ухвалою не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 305, 313, 321, 322, 325, 328, 329, КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2019 року про закриття провадження у справі № 2-а-1496/11 - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
В. В. Ніколін

Повний тексти складено 12.12.2019.