Справа № 808/2646/15
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 листопада 2019 року м. Дніпросправа №

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Мельника В.В.,

за участю секретаря судового засідання Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01.08.2019 року в адміністративній справі №808/2646/15 за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємеця ОСОБА_1 про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені,-

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось із адміністративним позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в якому позивач просить суд стягнути з відповідача суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2014 році в розмірі 9 713,05 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач використовує найману працю працівників, а отже за приписами Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» повинен забезпечувати працевлаштування інвалідів в установлених законодавством нормативах. Відповідно до Звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за формою № 10-ПІ, наданого відповідачем, середньооблікова кількість штатних працівників, що працювали у відповідача, за звітний період склала 14 осіб. Таким чином, середньооблікова кількість інвалідів, відповідно до нормативу, встановленого ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», у підприємства повинна складати 1 особу. Згідно відомостей, наданих відповідачем у Звіті, середньооблікова кількість інвалідів на підприємстві склала 0 осіб, у зв`язку з чим, відповідачу було нараховано суму адміністративно-господарський санкцій у розмірі 9 439,29 грн. та пені в сумі 273,76 грн., яка обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нараховану на повну суму недоїмки за весь її строк. Оскільки відповідач обов`язок щодо сплати санкцій в добровільному порядку не виконав, чим порушив майнові інтереси держави, позивач просить стягнути суму заборгованості в судовому порядку.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 22.06.2015 по справі №808/2646/15 відмовлено у задоволенні позовних вимог адміністративного позову Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 по справі №808/2646/15 апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишено без задоволення, постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 22 червня 2015 року по справі за позовом Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені - залишено без змін.

Проте, постановою Верховного Суду від 10.07.2018 касаційну скаргу Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволено частково, ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2017 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 20.05.2019 виправлено описку у постанові Верховного Суду від 10 липня 2018 року, зазначивши в абзацах першому та другому резолютивної частини слова: «Касаційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задовольнити частково. Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 22 червня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції» замість слів «Касаційну скаргу Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задовольнити частково. Ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23 серпня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції».

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01.08.2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач - Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить суд в задоволенні апеляційної скарги Позивача відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Учасники справи, які були належним чином сповіщені про місце, дату та час розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили, що не перешкоджає розгляду справи.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ФОП ОСОБА_1 відноситься до суб`єктів, яким, відповідно до ст. 19 Закону України № 875ХІІ, встановлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до приписів ст. 19 Закону України № 875ХІІ, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 70 від 31.01.2007 Про реалізацію статей 19 та 20 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні (далі Порядок № 70).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 70, звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом, а інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Відповідачем до Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів 03.02.2015 було направлено Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за Формою № 10-ПІ за 2014 рік разом із супровідним листом - поясненнями, які отримані уповноваженою особою позивача 07.02.2015, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Із поданого позивачем звіту форми № 10-ПІ вбачається наступне: середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить - 14; середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність становить - 0; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні - 1; фонд оплати праці штатних працівників становить 264,30 грн.; середньорічна заробітна плата штатного працівника 18 880,71 грн.

У поясненнях до звіту, відповідача зазначила, що на протязі 2014 року систематично надавались звіти до Південного районного центру зайнятості м. Запоріжжя та Харківського обласного центру зайнятості за формою №3-ПН, в яких вказувалась інформація про наявність робочого місця для відповідної категорії працівників. За 2014 рік з Державної служби зайнятості було направлено дві особи, які або не відповідали вимогам вакансії, згідно звіту за формою №3-ПН, або відмовлялись від роботи самостійно.

У зв`язку з несплатою Відповідачем суми адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2018 році у загальному розмірі 22 472,40 грн. у добровільному порядку Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось із позовом до суду.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано нормами Закону України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 №5067-VI; Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 №875-XII; Постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 31.01.2007 року №70.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем у повному обсязі виконано покладений на нього обов`язок щодо працевлаштування інвалідів, дотримано існуючі правила здійснення господарської діяльності щодо забезпечення працевлаштування інвалідів та вжито всіх можливих заходів, спрямованих на забезпечення працевлаштування інвалідів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 875-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, ч. 2 ст. 19 Закону 875-XII зобов`язано підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, самостійно розраховувати кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті та забезпечувати працевлаштування інвалідів.

З огляду на вищезазначене, законодавством України передбачено гарантії соціального захисту інвалідів шляхом встановлення особливих вимог щодо організації робочого місця інваліда та покладення на підприємства обов`язку забезпечувати для інвалідів належні та безпечні умови праці з урахуванням медичних показань, але без встановлення для підприємств жодних обмежень щодо обов`язку працевлаштування інвалідів.

Відповідно до п. 2 "Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 70 від 31.01.2007 року інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Згідно ч. 3 ст. 18-1 Закону №875-XII, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендації МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів зазначає про те, що обов`язок фізичних осіб, що використовують найману працю, щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на державну службу зайнятості.

Проте на фізичних осіб, що використовують найману працю, покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування інвалідів.

Згідно з п. 4 ч. 3 ст. 50 Закону № 5067 роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

Таким чином, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Пунктом 4 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №70 від 31.01.2007 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону № 875-ХІІ визначено, що порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку за кожний календарний день прострочення. Порядок нарахування пені та встановлення строку її сплати затверджуються Мінпраці.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України №875-ХІІ, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Однак, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України та іншими законами України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що на виконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідачем у 2014 році вживалися всі можливі і залежні від нього заходи для працевлаштування інвалідів.

Зокрема, судом встановлено, що відповідачем на протязі 2014 року подані до Південного районного центру зайнятості м. Запоріжжя звітність (інформацію про попит на робочу силу (вакансії) за формою № 3-ПН станом на 09.01.2014, 20.01.2014, 03.02.2014, 03.03.2014, 01.04.2014, 05.05.2014, 03.06.2014, 01.07.2014, 04.08.2014, 01.09.2014, 01.10.2014, 03.11.2014, 01.12.2014, в яких зазначалася інформація про наявність робочого місця для інвалідів.

Судом з`ясовано, що на протязі 2014 року Південним районним центром зайнятості м.Запоріжжя було направлено 1 особу для працевлаштування на заявлену вакантну посаду.

Так, відповідно до направлення на працевлаштування №0004001 від 27.01.2014 центром зайнятості направлено ОСОБА_2 для працевлаштування на посаду менеджер (управитель) в роздрібній торгівлі непродовольчими товарами. Вказане направлення було здійснено відповідно до інформації про потребу у працівниках від 14.01.2014. У корінці направлення на працевлаштування №0004001 зазначено, що з 20.01.2014 відповідачем подано новий звіт про вакансії, а вакансія від 14.01.2014 є не актуальною. Роботу, згідно вакансії від 20.01.2014, ОСОБА_2 виконувати відмовилася, про що зроблено відповідну відмітку у корінці направлення на працевлаштування №0004001.

Крім того, відповідачем направлено лист до Харківського обласного центру зайнятості від 20.01.2014 №1 щодо сприяння підбору персоналу по вакансії «продавець консультант, категорія інваліди», для роботи у роздрібному відділі.

Також, відповідачем на протязі 2014 року подані до Харківського обласного центру зайнятості звітність (інформацію про попит на робочу силу (вакансії) за формою № 3-ПН станом на 20.01.2014, 11.02.2014, 03.03.2014, 01.04.2014, 05.05.2014, 03.06.2014, 01.07.2014, 04.08.2014, 01.09.2014, 01.10.2014, 03.11.2014, 01.12.2014, в яких зазначалася інформація про наявність робочого місця для інвалідів.

Слід врахувати те, що представником відповідача до матеріалів справи було надано копію індивідуального плану працевлаштування, з якого вбачається, що Харківським міським центром зайнятості направлено ОСОБА_3 для працевлаштування на посаду продавець-консультант. Однак, дана особа відмовилася від зазначеної посади мотивуючи це тим, що її не влаштовують умови праці, про що 10.09.2014 зроблено відповідну відмітку в індивідуальному плані працевлаштування.

Крім того, із наданих представником відповідача документів судом встановлено, що згідно наказу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 17.01.2014 №1-17-01-14 створено робоче місце для працевлаштування інваліда, згідно вакансії продавець консультант у відділі роздрібної торгівлі, розташованому за адресою: м. Харків, вул. Героїв праці, 9 ТРЦ «Дафі».

До того ж факт створення відповідачем робочого місця для працевлаштування інваліда встановлено постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 14.08.2014 по справі №808/4893/14 (судді Нечипуренка О.М.), якою у задоволенні адміністративного позову Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення суми адміністративно-господарських санкцій та пені в розмірі 10 242,65 грн. відмовлено повністю. Вказана постанова залишена в силі ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.01.2015 по справі № 808/4893/14, якою також підтверджено факт створення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 робочого місця для працевлаштування інваліда та здійснення відповідачем усіх можливих заходів для недопущення правопорушення.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що Відповідач у 2014 році вжив усіх необхідних заходів для недопущення порушення, а факт не працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць для даної категорії громадян, у зв`язку з їх відсутністю, не може слугувати підставою для накладення адміністративно-господарських санкцій, за відсутності вини останнього.

Нарахування адміністративно-господарських санкцій за незайняті інвалідами робочі місця є заходом впливу до правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення. Такі санкції не можуть застосовуватися у разі відсутності необхідної кількості працевлаштованих інвалідів, якщо при цьому суб`єкт господарювання вжив усіх передбачених Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» заходів для працевлаштування останніх, тобто коли у його діях відсутній склад правопорушення.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Відповідачем виконаний обов`язок, передбачений нормами чинного законодавства, зі створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, відповідно, в діях Відповідача відсутній склад правопорушення, що обумовлює відсутність підстав для стягнення адміністративно-господарських санкцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову в задоволенні адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі необхідно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги Позивача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.243, 310, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року по справі №808/2646/15- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя Д.В. Чепурнов

суддя В.В. Мельник