Справа № 640/6648/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6648/19 Головуючий у І інстанції - Погрібніченко І.М.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, згідно з ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позову Позивач зазначив, що він, маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через загальнопоширене насильство в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, не може повернутись до країни свого походження - Російської Федерації, у зв`язку із чим звернувся до Управління ДМС у Київській області (правонаступником якого є ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) належним чином оформлену та обґрунтовану заяву - анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У наведеній заяві Позивач зазначив, що він був вимушений покинути Російську Федерацію з національних та релігійних причин, оскільки він є етнічним таджиком та віруючим мусульманином, та у разі його повернення до Російської Федерації переслідування з боку влади посиляться, тому що влада Російської Федерації, на його думку, контролює та переслідує тих, хто відмовляється з ними співпрацювати та, зокрема, чинить утиск національних меншин.

Проте, 15 квітня 2019 року Позивач отримав від Управління ДМС у Київській області повідомлення № 181 від 02 листопада 2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України № 384-18 від 22 жовтня 2018 року. Вказане рішення обґрунтовано відсутністю умов, передбачених пунктом 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вважає таке рішення Відповідача протиправним, оскільки останнім при його прийнятті не було враховано актуальну ситуацію у країні походження Позивача, незважаючи на те, що такі дані були наведені Позивачем у заяві - анкеті, а також попри те, що така інформація міститься у загальнодоступних та авторитетних джерелах інформації.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не досліджував належним чином інформації про країну походження. Позивач звертає увагу на те, що у разі його повернення до РФ, він буде підданий тортурам та арештований. Більш того, повернення до країни належності Позивача наражає на небезпеку не лише Позивача, а й всю його сім`ю.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Позивач є громадянином Російської Федерації, який 08 серпня 2017 року легально приїхав на територію України.

21 вересня 2017 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України у Київській області із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 2017KYIV0127.

З вказаної заяви вбачається, що Позивач був змушений залишити Російську Федерацію з національних та релігійних причин, оскільки він є етнічним таджиком, а також, віруючим мусульманином. У разі повернення до Російської Федерації переслідування з боку влади посиляться, так як влада Російської Федерації контролює та переслідує тих, хто відмовляється з ними співпрацювати та, зокрема, чинить утиск національних меншин в Російській Федерації.

06 липня 2018 року посадовими особами Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління Державної міграційної служби України у Київській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2017KYIV0127, яким рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 .

15 серпня 2018 року посадовими особами Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління Державної міграційної служби України у Київській області складено додаток до висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі № 2017KYIV0127, яким за результатами повторного розгляду матеріалів особової справи заявника, з урахуванням рекомендацій ДСІОБГ ДМС, рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1.

22 жовтня 2018 року ДМС України прийнято рішення № 384-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1.

02 листопада 2018 року Управлінням ДМС України у Київській області сформовано повідомлення № 181 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , яке разом із супровідним листом від 02 листопада 2018 року № 3201.-0127 та рішенням ДМС України № 384-18 від 22 жовтня 2018 року було направлено на адресу Позивача.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 отримав вказані документи 15 квітня 2019 року, про що міститься розписка у матеріалах його особової справи.

Незгода Позивача із вказаним рішенням Відповідача зумовила його звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що під час перебування в країні своєї громадянської належності, Позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки Позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов. Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога Позивача про зобов`язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від попередньої, підстав для задоволення якої суд першої інстанції не знайшов.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами пункту 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360 (далі - Положення) Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з пунктом 2 Положення ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

При цьому, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 6 Закону № 3671-VI визначає, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною 7 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з частиною 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, у Державної міграційної служби України наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною 11 статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону № 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з цим, заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Також, відповідно до підпункту 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28 липня 1951 року (далі - Конвенція) термін «біженець» означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи:

1) визначення фактів, які відносяться до справи;

2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

За приписами пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Судом першої інстанції з матеріалів особової справи Позивача, а саме: з протоколу співбесіди від 29 вересня 2017 року встановлено, що ОСОБА_1 покинув країну постійного місця проживання - Російську Федерацію, у зв`язку з існуючою загрозою його життю та його сім`ї зі сторони працівників ФСБ. Зазначив, що у 2011 році він був судимий за розбій відповідно до частини 1 статті 111 Кримінального кодексу Російської Федерації за нанесення тяжких тілесних побоїв, за що його посадили у в`язницю на п`ять років. У в`язниці він перебував в одній камері з чоловіком, з яким після ув`язнення вони підтримували зв`язок. Одного разу цей чоловік зателефонував ОСОБА_1 та повідомив, що їде до Туреччини на заробітки, оскільки до Російської Федерації він не може поїхати тому, що його депортували на 6 років, а через деякий час він повідомив, що хоче їхати до Сирії. Після цього повідомлення, ОСОБА_1 сказав, щоб, якщо він поїде до Сирії, то не дзвонив йому, оскільки у нього сім`я. Після цього вони не спілкувались.

У подальшому 07 червня 2017 року ОСОБА_1 викрали працівники ФСБ із торгового центру «ЛЕРУА МЕРЛЕН», одягнули чорний мішок на голову, щоб він нічого не бачив, закинули в машину, відвезли, підняли на четвертий поверх, допитували п`ять годин електричним струмом, душили, били ногами, сказали, що він буде на них працювати, що йому необхідно піти в мечеть та дізнатись хто спілкується з тими людьми, що знаходяться в Сирії і здати їх їм, на що він відповів згодою. Після цього, працівники ФСБ відвезли його до відділення поліції і сказали, що він буде знаходитись тут декілька днів, проте просидів він там 34 дні.

Відповідно до змісту протоколу співбесіди від 14 серпня 2018 року, ОСОБА_1 зазначив, що чоловіка, з яким він познайомився у в`язниці звали ОСОБА_4 та він також був громадянином Республіки Таджикистан. Коли ОСОБА_1 прибув у в`язницю ОСОБА_4 вже там перебував. Також, ОСОБА_4 звільнився з в`язниці раніше за ОСОБА_1 . На запитання «Як часто спілкувались по телефону?» Позивач відповів, що ОСОБА_4 телефонував йому 2 рази після того як він звільнився з в`язниці.

На запитання уповноваженої на проведення співбесіди особи, про причини затримань його на території Російської Федерації, ОСОБА_1 повідомив, що вважає причиною затримань спілкування з тою людиною у в`язниці та тим, що він поїхав в Сирію. Вважає, що ФСБ хотіло дізнатись де він знаходиться.

Також, у протоколі співбесіди від 14 серпня 2018 року на запитання «Де саме ви утримувалися у цей період? Які були умови утримання?» та «Скажіть, відповідно до матеріалів особової справи під час затримання вас у ізоляторі тимчасового утримання УВС м. Горячий Ключ, представники спецслужб Російської Федерації допитували та катували вас з метою отримання згоди на співпрацю с ФСБ. Після тортур у вас почались серйозні проблеми з серцем, часті запаморочення голови. Що можете повідомити про методи катування, які використовувались проти вас?» ОСОБА_1 відповів, що він був з мішком на голові, очі були закриті, нічого не було видно. Зазначив, що його били, катували 6 годин током, на руках залишились шрами, він був у наручниках. До лікаря не звертався, тому що хотів якнайшвидше виїхати з країни.

Крім того, з протоколу співбесіди від 29 вересня 2017 року встановлено, що на запитання «Чи було застосовано до Вас фізичне насильство пов`язане з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо?» ОСОБА_1 відповів, що таке відбувалось один раз зі сторони працівників ФСБ, після чого він вирішив виїхати з країни, тому що вони погрожували, що посадять його дружину і підкинуть їй наркотики та вона буде народжувати у в`язниці.

У той же час, у матеріалах особової справи Позивача містяться постанови суду від 11 червня 2017 року, від 13 червня 2017 року, від 26 червня 2017 року, від 08 липня 2017 року, якими до Позивача застосовано адміністративні арешти за порушення громадського порядку, прояву явної неповаги до суспільства, а саме, вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 20.1 Кодексу про адміністративні правопорушення Російської Федерації.

Відповідно до скарги ОСОБА_1 від 11 липня 2017 року до прокуратури Краснодарського краю, він зазначив про порушення його конституційних прав співробітниками поліції ВМВС Російської Федерації по м. Горячий Ключ, а саме: 07 червня 2017 року приблизно о 13:00 годині дня його затримали співробітники поліції в м. Краснодар та відвезли у відділок поліції м. Горячий Ключ. Після цього відносно нього був складений протокол та його направили для відбування адміністративного покарання до ізолятора тимчасового тримання м. Горячий Ключ.

Також, зі скарги адвоката ОСОБА_1 від 10 липня 2017 року, адресованої начальнику ВМВС Російської Федерації по м. Горячий Ключ вбачається, що 10 липня 2017 року під час відвідування ОСОБА_1 у ізоляторі тимчасового тримання, останній повідомив адвокату про те, що його притягнуто до адміністративної відповідальності формально, а саме, співробітники поліції після закінчення строку адміністративного арешту вивозять його на автомобілі за межі приміщення відділку поліції, потім привозять назад у відділ поліції та складають протокол.

Таким чином, жодної інформації стосовно катування його електричним струмом, побиття та викрадення із торгового центру працівниками ФСБ вказані скарги не містили.

Аналізуючи вище викладені твердження Позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вони, у сукупності з матеріалами наявними в особовій справі, є не правдоподібними та протирічать конкретній і загальній інформації за його справою, а також, не свідчать про переслідування його за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, з чим погоджується колегія суддів.

Також, протоколів співбесіди від 29 вересня 2017 року, від 10 січня 2018 року вбачається, що проблеми у Російській Федерації у нього почались з 07 червня 2017 року, тобто з часу коли його викрали. До цього часу ніяких проблем не було, нормально жили, мав магазин фруктів, овочів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно вказав, що під час перебування в країні своєї громадянської належності, ОСОБА_1 не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, з наданої Позивачем інформації разом з інформацією по країні громадянської належності не підтверджується наявність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання Позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної та невибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також, ані судом першої інстанції, ані судом апеляційної інстанції не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до Російської Федерації.

З протоколу співбесіди від 10 січня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 є уродженцем Республіки Таджикистан, однак повертатись туди не збирається, оскільки там не має роботи.

Крім того, Позивач зазначив, що навіть якби у Республіці Таджикистан все стало добре, була робота та стало краще жити, він все одно не повернувся би туди, оскільки вважає, що в Україні більше перспектив, краща освіта та хороші люди.

Таким чином, за відсутності побоювань про переслідування його за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань у країні свого походження, тобто в Республіці Таджикистан, заявник не бажає користуватись захистом цієї країни, оскільки вважає, що в Україні більше можливостей та перспектив.

Разом з цим, за приписами частини 1 статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З особової справи Позивача вбачається, що він перетнув державний кордон України на в`їзд 08 серпня 2017 року, а із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту він звернувся до міграційного органу лише 21 вересня 2017 року, тобто через 44 дні.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що вказана обставина не є самостійною підставою для відмови у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, однак, у сукупності з усіма іншими обставинами, встановленими в ході розгляду справи, вона є вагомою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів.

Водночас, зі змісту протоколу співбесіди від 14 серпня 2018 року вбачається, що у 2008 році ОСОБА_1 набув громадянство Російської Федерації на підставі подвійного громадянства. Також, у 2008 році він відмовився від громадянства Республіки Таджикистан.

На запитання «Як відбувалась процедура припинення громадянства Республіки Таджикистан ? Куди ви звернулись?» Позивач відповів, що звернувся до міграційної служби Московської області одночасно з питанням про набуття громадянства Російської Федерації та припинення громадянства Республіки Таджикистан. Він звернувся тому, що в Республіці Таджикистан не має роботи, а з російським паспортом можливо спокійно ходити в Москві, спокійно влаштовуватись на роботу. Він це зроби із - за майбутнього своєї родини.

На запитання «Ви повернули свої національні документи? Чи отримали офіційне підтвердження про припинення громадянства?» ОСОБА_1 відповів, що офіційне підтвердження припинення громадянства він не отримував. Документи Республіки Таджикистан залишились в міграційній службі Московської області. Він взяв документ із Республіки Таджикистан про зняття з місця реєстрації його в м. Худжамі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що 07 вересня 1995 року підписаний Договір між Російською Федерацією та Республікою Таджикистан про врегулювання питань подвійного громадянства.

22 листопада 1996 року Державною думою Російської Федерації був прийнятий та схвалений 04 грудня 1996 року Радою Федерації Федеральний Закон «Про ратифікацію Договору між Російською Федерацією та Республікою Таджикистан про врегулювання питань подвійного громадянства».

Відповідно до частин 1 та 2 статті 1 Договору між Російською Федерацією та Республікою Таджикистан про врегулювання питань подвійного громадянства кожна зі сторін визнає за своїми громадянами прав на набуття, не втрачаючи її громадянства, громадянство іншої сторони.

Набуття громадянином однієї сторони громадянства іншої сторони здійснюється на підставі вільного волевиявлення громадянина на умовах та у порядку, встановлених законодавством сторони, громадянство якої набувається.

Статтею 5 Договору між Російською Федерацією та Республікою Таджикистан про врегулювання питань подвійного громадянства передбачено, що припинення громадянства кожної зі сторін у осіб, які є громадянами обох сторін, здійснюється у відповідності до законодавства сторони, громадянство якої припиняється.

Відповідно до статті 28 Конституційного Закону Республіки Таджикистан «Про громадянство Республіки Таджикистан» вихід з громадянства Республіки Таджикистан може мати місце:

а) за клопотанням громадянина у порядку, встановленому цим Конституційним Законом;

б) у порядку реєстрації, якщо у особи, що заявила про намір припинити громадянство Республіки Таджикистан, один з батьків, чоловік чи дитина має інше громадянство або якщо особа поїхала на постійне місце проживання до іншої держави в установленому законом порядку, за умови відсутності перешкод, передбачених частинами 2 та 3 цієї статті.

Відповідно до статті 43 Конституційного Закону Республіки Таджикистан «Про громадянство Республіки Таджикистан» заяви про реєстрацію зміни громадянства подаються до органів внутрішніх справ Республіки Таджикистан за місцем проживання заявника, а особами, які проживають за межами Республіки Таджикистан, до відповідних дипломатичних представництв та консульських установ Республіки Таджикистан.

Клопотання з питань громадянства подаються на ім`я Президента Республіки Таджикистан через органи внутрішніх справ за місцем проживання заявника, а особами, які проживають за межами Республіки Таджикистан, до відповідних дипломатичних представництв та консульських установ Республіки Таджикистан.

За приписами статті 44 Конституційного Закону Республіки Таджикистан «Про громадянство Республіки Таджикистан» заяви та клопотання з питань громадянства подаються у письмовій формі. Згода зацікавлених осіб на набуття, припинення, збереження чи зміну громадянства повинно мати письмову форму. Підпис під цим документом засвідчується нотаріально. Підписи громадян Республіки Таджикистан, що проживають за її межами, можуть засвідчуватись дипломатичними представництвами чи консульськими установами Республіки Таджикистан.

Таким чином, доводи Позивача про те, що для припинення громадянства Республіки Таджикистан він звернувся до міграційної служби Московської області, та в результаті вказаних дій його громадянство Республіки Таджикистан було припинено, не відповідають встановленому законодавством порядку припинення громадянства громадянами Республіки Таджикистан, визначеному Конституційним Законом Республіки Таджикистан «Про громадянство Республіки Таджикистан».

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав вважати Позивача таким, що припинив громадянство Республіки Таджикистан.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року, однією із підстав, за наявності якої особі може бути надано статус біженця є знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання.

Таким чином, Позивач не підпадає і під дію вказаної підстави, оскільки має громадянство Таджикистану, а країною його колишнього місця проживання є Російська Федерація, громадянином якої він також являється.

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» від 26 червня 2013 року № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Також, згідно з пунктом 2.2 розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки Позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов, з чим також погоджується колегія суддів.

Разом з цим слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Отже, вимога Позивача про зобов`язання ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, також не підлягає задоволенню, оскільки вона є похідною від попередньої, підстав для задоволення якої ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції не знайшов.

Згідно зі статтею 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про доведеність Відповідачем правомірності прийнятого рішення та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не можуть бути підставою для його скасування.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 10.12.2019 року.