Справа № 804/9876/14
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 грудня 2019 року

Київ

справа №804/9876/14

адміністративне провадження №К/9901/7260/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Пасічник С.С.,

суддів: Васильєвої І.А., Юрченко В.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Дніпродзержинської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду у складі головуючого судді Власенка Д.О. від 20.11.2014 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Ясенової Т.І., суддів: Головко О.В., Суховарової А.В. від 14.04.2015 у справі №804/9876/14 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство "Алмет" до Дніпродзержинської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

УСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю науково- виробниче підприємство «Алмет» (далі - позивач, Товариство) звернулося до суду з позовом до Дніпродзержинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі - відповідач, податковий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення № від 04.07.2014, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість з вироблених в Україні товарів в розмірі 6399827,00 гривень, з яких 4266551,00 гривень за основним платежем та 2133276,00 гривень за штрафними (фінансовими) санкціями.

Обґрунтовуючи позовну заяву, посилалось на безпідставність висновків відповідача про порушення Товариством положень податкового законодавства та формування відповідних податкових вигод за результатами господарських операцій з ТОВ "Будінвест-ДФ", які, як вважає податковий орган, фактично не відбулися, оскільки такі операції є реальними та їх виконання підтверджується сукупністю відповідних доказів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.11.2014, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.04.2015, позов задоволено; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 04.07.2014 року, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів в розмірі 6399827,00 гривень, в тому числі 4266551,00 гривень за основним платежем та 2133276,00 гривень за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Рішення судів мотивовано тим, що реальність операцій між позивачем та ТОВ "Будінвест-ДФ" щодо придбання товару (профіль алюмінієвий, прокат алюмінієвий та смуга алюмінієва) підтверджується належними та допустимими доказами, які згідно умов даних договорів супроводжують фактичне виконання такого роду відносин, а тому, за висновками судів, такі операції створюють наслідки для податкового обліку й у позивача наявні усі підстави для формування податкового кредиту з ПДВ.

Не погоджуючись з прийнятими судами попередніх інстаній рішеннями, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У доводах касаційної скарги порушує питання щодо неправильного застосування судами норм податкового і пов`язаного з ним законодавства, що регулюють підстави, умови, порядок, правильність і обгрунтованість обчислення, відображення і сплату сум податкових зобов`язвнь з податку на додану вартість. Насамперед йдеться про нереальність господарських операцій, на підставі яких формувався податковий кредит, а також про непідтвердження платником податку товарності господарських операцій належними і допустимими доказами.

Позивач в письмових запереченнях на касаційну скаргу проти доводів та вимог останньої заперечив, вважаючи їх безпідставними, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які просить залишити без змін, - обгрунтованими та законними.

В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд виходить з наступного.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що з 08.12.2000 року Товариство зареєстровано платником податку на додану вартість.

В період з 17.06.2014 по 27.06.2014 податковим органом проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ "Будінвест-ДФ" за період грудень 2012 року, січень - червень 2013 року та відображення в господарських операціях або їх подальшої реалізації, за результатами якої складено акт від 27.06.2014 №2868/106/04-03-22-03/31197615, у якому зафіксовано порушення позивачем підпунктів 14.1.36, 14.1.56, 14.1.191, 14.1.231 пункту 14.1 статті 14, пункту 185.1 статті 185, пункту 186.1 статті 186, пункту 187.1 статті 187, пунктів 198.1, 198.2, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України), внаслідок чого занижено податок на додану вартість за грудень 2012 року, січень - червень 2013 року на загальну суму 4266551, 34 гривня.

У акті перевірки податковий орган дійшов висновку про неправомірне формування позивачем податкового кредиту з ПДВ за операціями із ТОВ "Будінвест-ДФ" без належних на те законодавчих підстав. На обґрунтування цього відповідач посилався на результати здійснених заходів з податкового контролю та аналізу податкової звітності контрагента, яким не встановлено господарських взаємовідносин підприємства з платниками податків по ланцюгу постачання та наявності у постачальника необхідних ресурсів і умов для здійснення спірних операцій.

На підставі акту перевірки відповідачем прийнято оскаржене податкове повідомлення-рішення.

В аспекті заявлених вимог, з огляду на фактичні обставини справи Верховний Суд виходить з наступного.

Згідно пункту 44.1 статті 44 ПК України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник ПДВ має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (підпункт а).

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За визначенням статті 1 Закону №996-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як визначено підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до статті 1 Закону №996-XIV господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування податкового кредиту з ПДВ виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності та належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.

В ході розгляду справи судами встановлено, що господарська діяльність Товариства у сфері виробництва шляхом заготівлі, переробки, металургійної переробки металобрухту кольорових металів та переробки металобрухту чорних металів передбачена Статутом позивача та дозволена відповідними Ліцензіями Міністерства промислової політики України.

Загальна чисельність працюючих на Товаристві складає 55 осіб; на балансі підприємства рахується виробниче обладнання, матеріали для здійснення основного виду діяльності, офісні та складські приміщення: цех з виробництва алюмінію, автогосподарство, майстерня, автозаправочна станція, адміністративний комплекс.

Між Товариством (Покупець) та ТОВ "Будінвест-ДФ" (Продавець) укладено договори купівлі-продажу № 1203-03 від 03.12.2012, № 0104-14 від 01.04.2013, згідно яких Продавець продає, а Покупець купує товар в асортименті та кількості, вказаних у рахунках. Продавець зобов`язується продати товар покупцю в потрібній кількості, потрібної якості та у передбачені даним договором строки згідно з видатковою накладною. Прийом товару по кількості та якості здійснюється на складі Покупця.

Додаткові угоди до вказаних договорів передбачають, що при передачі товару Продавець зобов`язаний одночасно з товаром надати Покупцю наступні документи: видаткову накладну, підписану уповноваженою особою та скріплену печаткою Продавця, товаротранспортні документи, податкову накладну. Також обумовлено, що сторони допускають інші форми розрахунків згідно до чинного законодаства України, у тому числі з використанням векселів.

Встановлено, що Товариство мало заборгованість перед ТОВ "Будінвест-ДФ" в сумі 24267308,02 гривень згідно договору №1203-03 від 03.12.2012.

Також, між позивачем (Позикодавець) та ТОВ "Будінвест-ДФ" (Позичальник) укладено договори позики №№ 08/21-07 від 21.08.2012, 0829-15 від 29.08.2012, 0917-05 від 17.09.2012, 1015-08 від 15.10.2012, 1112-02 від 12.11.2012, 1114-03 від 14.01.2013, 0312-08 від 12.03.2013, відповідно до умов яких Позикодавець зобов`язується надати Позичальнику безвідсоткову позику, а Позичальник повернути позику на умовах договорів шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок Позикодавця.

Станом на 30.06.2013 за договорами №№ 1015-08 від 15.10.2012, 1112-02 від 12.11.2012, 1114-03 від 14.01.2013, 0312-08 від 12.03.2013 рахувалася дебіторська заборгованість в загальній сумі 18136133,83 гривні.

По вищевказаним договорам сторонами виконано взаємозалік вимог в сумі 18136133,83 гривні.

Згідно акту прийому-передачі від 15.06.2013 Товариством передано ТОВ "Будінвест-ДФ" вексель в посвідчення грошової заборгованості по договорам № 0104-14 від 01.04.2013 та № 1203-03 від 03.12.2012 на загальну суму 7463174,19 гривень.

Судами встановлено та в акті перевірки зафіксовано, що заборгованість Товариства по рахунку 631 (розрахунки з вітчизняними постачальниками) на момент проведення перевірки відсутня.

Так, за висновком судів фактична поставка контрагентом товарів підтверджується залученими до матеріалів справи документами: договорами, додатковими угодами, протоколом про взаємозалік, видатковими та податковими накладними, рахунками-фактурами, товарно-транспортними накладними.

Вказані документи, як зазначено судами, містять всі необхідні реквізити, відповідають вимогам Закону №996-XIV, тобто є первинними документами у розумінні цього Закону.

Встановлено, що транспортування товару від ТОВ "Будінвест-ДФ" до позивача відбувалося власним транспортом останнього.

Додатково судами досліджено подані позивачем специфікації, свідоцтва про право власності на адміністративно-виробничу будівлю розкислювачів сталі, витяг про реєстрацію права власності на будівлю ремонтно-столярної майстерні, свідоцтво про атестацію хімічної лабораторії з додатками, дозвіл на продовження виконання роботи підвищеної небезпеки, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, свідоцтва про реєстрацію вилкових навантажувачів, паспорт електропечі САК-2,0-И1, журнал обліку вхідного контролю сировини, витяги з журналів обліку приходу сировини на склад, обліку в`їзду автотранспорту.

Виписані контрагентом податкові накладні містять усі обов`язкові реквізити, передбачені пунктом 201.1 статті 201 ПК України, й на момент їх складення контрагент позивача був зареєстрований у якості юридичної особи та платника ПДВ.

Також установлено, що товари отримані позивачем за фінансово-господарськими взаємовідносинами з контрагентом були використані у власній господарській діяльності та з метою отримання прибутку при взаємовідносинах з ПАТ "МК"Азовсталь", ПАТ "ММК імені Ілліча", підтвердженням чого є залучені до матеріалів справи документи.

На підставі зазначених обставин та наведених доказів, оцінка яким була надана з дотриманням норм процесуального законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що господарські операції між позивачем та «Будінвест-ДФ» документально підтверджені та фактично здійснені з метою використання в оподатковуваних операціях.

Касаційний суд погоджується із висновком судів про те, що відповідачем - суб`єктом владних повноважень, на якого положеннями частини 2 статті 71 КАС України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних рішень) покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, в ході розгляду справи не доведено обставин, які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства та наявність яких би призводила до невизнання права позивача на формування відповідних сум податкового кредиту з ПДВ.

Не наведено й обставин та не надано доказів, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

По суті ж, як встановлено судами попередніх інстанцій, доводи податкового органу ґрунтуються лише на інформації, отриманій за результатами здійснення податкового контролю по взаємовідносинам контрагента позивача із іншими особами, та без будь-яких фактів фіксації порушення робиться висновок про нереальність господарських операцій із позивачем. Разом з тим, правовідносини контрагента із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть свідчити про нереальність господарських взаємовідносин платника податку.

Відтак, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про помилковість тверджень відповідача щодо нереального характеру правовідносин позивача із згаданим контрагентом, підставою для яких стали лише припущення контролюючого органу та недоведені обставини.

Доводи ж касаційної скарги не містять інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в акті перевірки, запереченні на позовну заяву та з урахуванням яких суди вже надавали оцінку встановленим обставинам справи.

За правилами статті 341 КАС України (в редакції, чинній на момент ухвалення даної постанови) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дніпродзержинської об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко ,

Судді Верховного Суду