Справа № 520/5580/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 р. Справа № 520/5580/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Донець Л.О. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтаір і К" на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Біленський О.О.) від 26.09.2019 року (повний текст рішення складено 07.10.2019 року) по справі №520/5580/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтаір і К"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛЬТАІР І К", звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення №1 з податку на прибуток, прийняте 20.05.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що висновки акту перевірки, на підставі якого винесене оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є необґрунтованими та спростовуються наданими позивачем доказами. Зазначив, що операції позивача з придбання товарно-матеріальних цінностей (витратні матеріали, пакувальні матеріали, периферійне устаткування, інші) у ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 оформлені відповідно до вимог діючого законодавства України. Також, договори із Адвокатським об`єднанням "Каменський та партнери" та ТОВ "Юридична компанія "Міжнародний правовий захист" укладались для забезпечення господарської діяльності підприємства, а послуги надані контрагентами не дублювались. Різниця у ціні послуг обґрунтовується об`ємом та вагомістю таких послуг для позивача. Окрім того, в результаті наданих Адвокатським об`єднанням "Каменський та партнери" послуг з аналізу, підготовки та перевірки Тендерних пропозицій позивача, останній зміг отримати значну вигоду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2019 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивач посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Зазначив, що надані позивачем первинні документи об`єктивно засвідчують здійснення господарських операції між позивачем та його контрагентами - ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , а тому висновки податкового органу про порушення платником вимог діючого законодавства, з якими погодився суд першої інстанції, є необґрунтованими. Також вважає помилковими висновки щодо завищення позивачем у перевіряємий період витрат по взаємовідносинам з Адвокатським об`єднанням "Каменський та партнери", через відсутність реального характеру надання відповідних послуг.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що співробітниками ГУ ДФС у Харківській області у період з 28.03.2019 року по 17.04.2019 року проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ "АЛЬТАІР І К" з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, валютного законодавства за період 01.01.2016 по 31.12.2018, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, за наслідками якої складено Акт №1400/20-40-14-01-08/37658125 від 24.04.2019 року.

Під час перевірки податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог п.44.1, ст.44, п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового Кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 600084 грн., у тому числі: рік 2016 - 98768 грн. (а саме: 3 квартал 2016 року - 35878 грн., 4 квартал 2016 року - 62890 грн.), рік 2017 - 34649 грн. (а саме: 4 квартал 2017 року - 34649 грн.), рік 2018 - 466667 грн. (а саме: 1 квартал 2018 року - 6580 грн., 2 квартал 2018 року - 163876 грн., 3 квартал 2018 року - 117156 грн., 4 квартал 2018 року - 179055 грн.).

На підставі висновків, викладених в акті перевірки, ГУ ДФС у Харківській області 20.05.2019 року винесено податкове повідомлення - рішення №1, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток у загальному розмірі 750105 грн. 00 коп., у т.ч. за основним платежем 600084 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 150021 грн.

Позивач, не погоджуючись із правомірністю вказаного податкового повідомлення-рішення, звернувся до суду із даним позовом.

Під час розгляду справи встановлено, що фактичною підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, слугували встановлені за наслідком проведеної перевірки висновки податкового органу про відсутність реального характеру укладених між позивачем та контрагентами - ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 з придбання товарно-матеріальних цінностей (витратні матеріали, пакувальні матеріали, периферійне устаткування, інші), а також по взаємовідносинам з Адвокатським об`єднанням "Каменський та партнери" з приводу надання юридичних послуг.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість встановлених за наслідком проведеної перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства, та, як наслідок, правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів не погоджується з даними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень 14.1.36 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Об`єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об`єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов`язує виникнення у платника податкового обов`язку (п. 22.1 ст. 22 ПК України).

Згідно п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. №996-XIV (далі - Закон України №996-XIV), господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; фінансова звітність - звітність, що містить інформацію про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.

Згідно до ст. 3 Закону України №996-XIV, метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону України №996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Тобто, документальному підтвердженню підлягає одна із вищезазначених подій, і якщо дана подія оформлена первинним документом, що містить усі обов`язкові реквізити, визначені ч. 2 ст. 9 Закону України №996-XIV, то дана обставина є належним доказом реальності господарської операції.

Відповідно до вимог п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704 (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин), первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як встановлено під час розгляду справи, позивач у перевіряємий період мав господарські відносини із контрагентами ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 з придбання товарно-матеріальних цінностей (витратні матеріали, пакувальні матеріали, периферійне устаткування, інші), які оформлювались на підставі письмово складених договорів.

На підтвердження факту виконання господарських відносин позивачем, як під час проведеної перевірки, так і під час судового розгляду справи, надано копії відповідних видаткових накладних.

Зобов`язання по оплаті вартості товару були виконані позивачем шляхом перерахування безготівкових грошових коштів на користь контрагентів. Зауважень щодо виконання обов`язку з оплати вартості згаданого у цих документах товару в акті перевірки контролюючим органом не викладено.

На підтвердження факту наявності відповідних складських приміщень для зберігання придбаної продукції позивачем надано копії договору №07/01/16 від 20.01.2016 року укладеного із ФОП ОСОБА_6 та актів прийому-передачі товарів на відповідальне зберігання та надання складських послуг.

Під час розгляду справи позивач вказував, що придбаний товар в подальшому використано у власній господарській діяльності, а саме реалізований іншим суб`єктам господарювання, на підтвердження чого надав копії відповідних договорів, видаткових накладних, довіреностей на отримання ТМЦ, обліково-сальдових відомостей та актів приймання-передачі.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що надані позивачем первинні документи у повній мірі розкривають зміст господарських операцій, а тому посилання податкового органу на те, що подані платником документи не дозволяють встановити реальність виконання вказаних операцій та факт їх використання у господарській діяльності товариства, є помилковими.

За приписами статті 4 Закону України №996-XIV, одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Перевіряючи факт здійснення господарської операції, на підставі якої платником податків сформовано дані податкового обліку, суд досліджує товарність такої операції в сукупності чинників, що впливають на її реальний зміст. Зокрема, суд оцінює документи та інші дані, що відображені платником податків в податковому та бухгалтерському обліку, з урахуванням специфіки спірної господарської операції.

При цьому, сама собою наявність або відсутність окремих документів чи допущення помилок в їх оформленні не може слугувати підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо іншими даними буде підтверджено фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податку у зв`язку з його господарською діяльністю.

Таким чином, окремі недоліки у оформленні первинних документів не є беззаперечним свідченням фіктивності господарської операції.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 18.12.2018 року у справі №816/1118/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як встановлено під час розгляду справи, фактичною підставою для висновків про нереальний характер вищевказаних операцій, податковий орган посилається на ненадання позивачем доказів транспортування придбаного товару, зокрема, товарно-транспортних накладних.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з даними висновками перевіряючих, виходячи з наступного.

Товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг, а не реальність господарської операції у цілому.

Відсутність товарно-транспортних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат та податкового кредиту платника податків. При цьому, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 03.09.2019 року у справі №810/3436/15 та від 11.09.2018 року у справах №804/4787/16, №815/6105/17 та №820/477/18.

Таким чином враховуючи, що транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність ТТН не може свідчити про відсутність реального характеру господарської операції.

Як зазначив під час розгляду справи представник позивача, транспортування придбаного товару, здійснювалось відповідно до умов укладених договорів, а саме транспортом та за рахунок саме постачальників.

На підставі викладеного, колегія суддів відхиляє доводи податкового органу про наявність у позивача у даному випадку обов`язку складання товарно-транспортних накладних.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.06.2019 року у справі №814/4633/13-а.

На підставі викладеного, колегія суддів відхиляє доводи податкового органу, з якими погодився суд першої інстанції, як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, на ненадання позивачем під час перевірки ТТН.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що під час судового розгляду підтверджено належними та допустимими доказами факт реальності господарських операцій укладених із контрагентами - ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 .

Також, як встановлено під час розгляду справи, 02.04.2018 року між ТОВ "АЛЬТАІР І К" (Замовник) та АО "КАМЕНСЬКИЙ ТА ПАРТНЕРИ" (Адвокатське об`єднання) укладено договір №02/04/18 про надання правової допомоги, відповідно до умов якого, Замовник доручає, Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову (юридичну, адвокатську) допомогу в обсязі та на умовах , передбачених даним Договором та додатками (додатковими угодами) до нього.

Пунктом 3 вказаного Договору визначені обов`язки Адвокатського об`єднання по відношенню до Замовника: 3.1.Надавати консультації та роз`яснення з правових питань; 3.2.Складати заяви, скарги, клопотання, та інші документи правового характеру; 3.3. Адвокатське об`єднання зобов`язується дотримуватися адвокатської таємниці згідно з Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність": зберігати і не розголошувати питання, з якими Замовник звернувся до Адвокатського об`єднання, суть консультацій, порад, роз`яснень та інших відомостей, отриманих Адвокатським об`єднанням при здійсненні свої професійних обов`язків , а також дотримуватись вимог Закону України "Про захист персональних даних"; 3.7.Виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством та договором про надання правової допомоги.

Згідно п. 10.1. Договору встановлено, що він вступає в силу з дати підписання його Сторонами та діє до 25.09.2019 року.

04.04.2018 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до вказаного договору, відповідно до якої визначено: "6.Сума договору та оплата послуг Адвокатського об`єднання. 6.1. Абонентська плата за цим договором становить 182 000,00 грн. за 65 робочих годин на місяць. 6.2. В разі перевищення кількості робочих годин, зазначених в п. 6.1. Договору, вартість однієї додаткової години становить 2800 грн."

Також, 25.09.2018 рок між ТОВ "АЛЬТАІР І К" (Замовник) та АО "КАМЕНСЬКИЙ ТА ПАРТНЕРИ" (Адвокатське об`єднання) укладено договір №25/09/18 про надання правової допомоги, відповідно до якого, Замовник доручає, Адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правову (юридичну, адвокатську) допомогу в обсязі та на умовах , передбачених даним Договором та додатками (додатковими угодами) до нього.

Пунктом 3 вказаного Договору визначені обов`язки Адвокатського об`єднання по відношенню до Замовника: 3.1.Надавати консультації та роз`яснення з правових питань; 3.2.Складати заяви, скарги, клопотання, та інші документи правового характеру; 3.3. Адвокатське об`єднання зобов`язується дотримуватися адвокатської таємниці згідно з Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність": зберігати і не розголошувати питання, з якими Замовник звернувся до Адвокатського об`єднання, суть консультацій, порад, роз`яснень та інших відомостей, отриманих Адвокатським об`єднанням при здійсненні свої професійних обов`язків , а також дотримуватись вимог Закону України "Про захист персональних даних"; 3.7.Виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством та договором про надання правової допомоги.

Згідно п. 10.1. Договору встановлено, що він вступає в силу з дати підписання його Сторонами та діє до 25.09.2019 року.

28.09.2018 року між сторонами укладено Додаткову угоду №1 до вказаного договору, відповідно до якої визначено: "6.Сума договору та оплата послуг Адвокатського об`єднання. 6.1. Абонентська плата за цим договором становить 182000,00 грн. за 65 робочих годин на місяць. 6.2. В разі перевищення кількості робочих годин , зазначених в п. 6.1. Договору, вартість однієї додаткової години становить 2800 грн.".

На підтвердження факту виконання вищезазначених договорів, позивачем під час розгляду справи було надано та долучено до матеріалів справи копії заявок та акти здачі-прийняття наданих послуг за відповідні періоди, які були підписані сторонами договору без заперечень. Вказані акти містять інформацію про конкретно надані послуги, кількість витраченого часу та їх вартість.

Представник позивача під час розгляду справи зазначив, що необхідність укладання вищевказаних договорів була зумовлена господарською діяльності підприємства, а їх наслідки мали реальний характер, оскільки саме внаслідок проведеного АО "КАМЕНСЬКИЙ ТА ПАРТНЕРИ" аналізу, підготовки та перевірки Тендерних пропозицій, ТОВ "АЛЬТАІР І К" було визнано переможцем відкритих торгів та укладено велику кількість договорів на поставку товарів (робіт, послуг), копії яких було долучено до матеріалів справи.

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що оформлення отриманих послуг від Адвокатського об`єднання "Каменський та партнери" має лише "паперовий характер".

Так, фактичною підставою для висновків про відсутність реального характеру виконання умов вказаних господарських відносин, податковий орган вказує на наявність укладеного між позивачем та ТОВ "Юридична компанія "Міжнародний правовий захист", яким, на думку перевіряючих, передбачалось виконання одних й тих самих послуг (робіт).

З даного приводу колегія суддів зазначає, що позивач, як суб`єкт господарювання, для досягнення запланованого чи очікуваного результату господарської діяльності, не позбавлений права на укладання договорів із різними контрагентами.

Представник позивача під час розгляду справи зазначив, що різниця у вартості наданих послуг була зумовлена саме їх складністю та об`ємом.

Податковий орган, ані під час проведеної перевірки, ані під час судового розгляду справи не зазначив конкретного переліку наданих послуг, які, на його думку, були надані позивачу повторно. Посилання ж лише на наявність укладеної угоди про надання правової допомоги із іншим контрагентом не може свідчити про те, що послуги фактично не надавались.

В даному випадку надані позивачу послуги мали реальний вплив на господарську діяльність підприємства, що мало наслідком одержання (збільшення) доходів.

Колегія суддів зазначає, що стан виконання податкових обов`язків визначається виключно дотриманням норм податкового законодавства. В основі оподаткування лежить не волевиявлення осіб у вигляді цивільно-правового правочину, а фактичний рух активів з урахуванням ділової мети такого руху та його зв`язку з господарською діяльністю платника податків. Це випливає з того, що норми податкового законодавства пов`язують формування витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування з фактом придбання товарів (послуг) з метою використання в господарській діяльності.

Отже, вирішальним значенням при вирішенні питання щодо формування платником податку витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування має значення не те, які зобов`язання сторони обумовили договором, а те, що вчинив платник податків. З позицій оподаткування не має значення чи має в господарській операції дефект волевиявлення сторін правочину, а має значення господарська операція, що вчинена платником, яка і має бути предметом аналізу в податковому спорі.

Відповідачем не надано доказів та не наведено жодних обставин, які б свідчили про невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, незвичності цих операцій для цих осіб, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про непов`язаність операцій з господарською діяльністю позивача, про не вчинення операцій, про відсутність факту надання послуг.

Згідно ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Високі Договірні Сторони зобов`язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами (ст. 46 Конвенції).

Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов`язання (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права"

Роз`яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - "ЄСПЛ").

Так, у пункті 53 рішення в справі "Булвес" АД проти Болгарії, ЄСПЛ визначив поняття власності, вказавши, що "власність" може включати як існуючу власність, так і активи, включаючи вимоги стосовно яких заявник може стверджувати, що у нього чи у неї є принаймні "правомірні очікування" отримати ефективне здійснення свого майнового права.

У рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов`язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні."

Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власного рішення, яке є предметом оскарження позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в діях позивача порушення вимог законодавства та, як наслідок, неправомірності нарахування за вказані порушення суми грошового зобов`язання на підставі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а тому висновки суду першої інстанції є помилковими.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Судові витрати позивача зі сплати судового збору за подання адміністративного позову та апеляційної скарги на підставі положень ст. 139 КАС України підлягають розподілу, шляхом стягнення сплачених сум за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтаір і К" задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.09.2019 року по справі №520/5580/19 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтаір і К" задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1 від 20.05.2019 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, 46, м. Харків, 61057, _) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Альтаір і К" (вул. Чернишевська, буд. 95, кв. 29, м. Харків, 61023, ) витрати зі сплати судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 11251 (одинадцять тисяч двісті п`ятдесят одна) грн. 57 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 16878 (шістнадцять тисяч вісімсот сімдесят вісім) грн. 38 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Донець Л.О. Гуцал М.І.
Повний текст постанови виготовлений 11.12.2019 року.