Справа № 1.380.2019.003861
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11072/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Сасевичем О. М. у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

29 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що він, як учасник бойових дій, має право на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2019 рік, однак, станом на день прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу відповідачем протиправно не проведено розрахунків щодо її виплати.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України подала апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано відсутність в матеріалах справи відомостей про звернення позивача з рапортом про надання додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Зазначає, що оскільки позивачу не було відмовлено у наданні такої відпустки, у нього не виникло права на звернення до суду з вказаним позовом. Звертає увагу, що рішення Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18 стосується виплати грошової компенсації у повному обсязі за усі роки лише військовослужбовцям Збройних Сил України, а не військовослужбовцям Національної гвардії України чи будь-яких інших військових формувань.

В судове засідання з розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у період з 04 січня 2001 року по 11 лютого 2019 року позивач проходив військову службу у Внутрішніх військах МВС України - Національній гвардії України, що підтверджується записами у трудовій книжці.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 24 березня 2015 року ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Згідно з витягом з наказу т.в.о. першого заступника начальника Навчального центру Національної гвардії України від 11 лютого 2019 року № 35 виключено із списків особового складу Навчального центру та всіх видів забезпечення з 11 лютого 2019 року прапорщика ОСОБА_1 , звільненого з військової служби у запас відповідно до статті 26, частини п`ятої, пункту 2, підпункту «б» (за станом здоров`я) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» наказом командувача Національної гвардії України від 29 грудня 2018 року № 208 о/с та направлено його на військовий облік до Золочівського РВК Львівської області.

05 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, в якій просив провести розрахунок по виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної (додаткової) відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2015-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, так як у зв`язку з настанням особливого періоду не мав змоги скористатися додатковою відпусткою із збереженням заробітної плати.

Листом від 03 липня 2019 № П-10 за підписом начальника Навчального центру Національної гвардії України Кулика М. В. відмовлено у задоволенні вказаної заяви у зв`язку з відсутністю підстави для надання додаткових відпусток у період з 2015 по 2018 роки.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2015-2019 роках, він набув право на отримання їх грошової компенсації у зв`язку із звільненням зі служби.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 16-2 Закону України «Про відпустки» встановлено, що учасникам бойових дій, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, у виді використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 180 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, дія якого поширюється на військовослужбовців Національної гвардії України, військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) встановлено право військовослужбовців на відпустки, порядок надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них.

Згідно з частиною восьмою статті 10-1 Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Відповідно до абзаців 2, 3 частини чотирнадцятої Закону № 2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Згідно з пунктом 17 статті 10-1 Закону № 2011-XII в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин.

Відповідно до пункту 18 статті 10-1 Закону № 2011-XII особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється (пункт 19 статті 10-1 Закону №2011-XII).

В свою чергу визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII та Законі України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-XII.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Беручи до уваги суб`єктний склад спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підстави позову, а також правове регулювання правовідносин, з яких виник цей спір, є достатні підстави вважати, що ця справа відповідає ознакам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18.

Зважаючи на положення статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 21 серпня 2019 року у згаданій зразковій справі, є обов`язковими для судів при ухваленні рішень у типових справах.

Зокрема, вирішуючи спір (у справі № 620/4218/18) по суті, Велика Палата Верховного Суду вказала, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски, однак припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку набуто за період проходження військової служби, Законом № 2011-XII не встановлено. Припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо, проте обмеження щодо способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується вказаними нормами закону.

У разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові відпустки у 2015-2019 роках, а отже набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби.

Щодо доводів скаржника про непоширення на військовослужбовців Національної гвардії України положень законодавства щодо можливості виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки за минулі роки, суд вважає такі безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 21 Закону України «Про Національну гвардію України» військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Також, покликання скаржника на те, що позивач не звертався з рапортом про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій, що свідчить про відсутність підстав для отримання її грошової компенсації, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки вказана обставина не позбавляє позивача права на встановлену законодавством компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.

Враховуючи викладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем протиправно не проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2019 рік при звільненні його з військової служби, що свідчить про обгрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року у справі № 1.380.2019.003861 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 11 грудня 2019 року.