Справа № 480/2764/19
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 грудня 2019 р. Справа № 480/2764/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Павлічек В.О.,
за участю секретаря судового засідання - Нікітас К.В.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Зацепіна В.С.,
представника відповідача ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) - Брайко Ю.В.,
представника відповідача ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) - Веремієнка В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі військового комісара підполковника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про поновлення на посаді та стягнення коштів,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі підполковника ОСОБА_2 , в якому просить:
- поновити її на посаді головного спеціаліста відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- стягнути з Краснопільського районного військового комісаріату різницю між заробітною платою та допомогою по безрабіттю.
Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що позивачка працювала на посаді головного спеціаліста відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_1 . 22 квітня між керівництвом ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 виникла конфліктна ситуація, в той же день позивач повідомила, що погано себе почуває та пішла до лікарні.
Позивач стверджує, що в подальшому до лікарні прибув військовий комісар ОСОБА_2 разом із поліцейськими, які їй погрожували, посадили в поліцейській автомобіль та привезли до Краснопільського відділу поліції, в дворі якого тримали та примушували написати заяву про звільнення. Оскільки позивачка погано себе почувала, перебувала в стані сильного душевного хвилювання, в зв`язку з тиском та погрозами, вона погодилась та написала заяву про звільнення за згодою сторін. Тільки після написання заяви про звільнення позивачку відпустили та вона змогла звернутися за медичною допомогою. Відтак позивачка вважає її звільнення із займаної посади незаконним.
Ухвалою суду було поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду, відкрито провадження у даній справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Відповідач надав суду відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує виходячи із наступного.
Представник позивача зазначає, що 22 квітня 2019 року, позивачка власноруч написала заяву про звільнення її за згодою сторін з посади головного спеціаліста відділення комплектування Краснопільського районного військового комісаріату з 23.04.2019 року. В зв`язку з чим, позивачку було звільнено із займаної посади з 23.04.2019 року наказом №17 від 23.04.2019 року. При цьому 22.04.2019 року позивачка покинула робоче місце, але не повідомляла про той факт, що їй погано, або те, що вона збирається до лікарні. Коли військовий комісар підполковник ОСОБА_2 зробив їй зауваження щодо її поведінки, відмови виконувати прямий наказ керівника та попрохав надати роз`яснення, куди вона збирається, позивачка почала нецензурно лаятися в присутності призовників та їх батьків в адресу військового комісара ОСОБА_2 та інших військовослужбовців керівного складу РВК. Про що згодом було повідомлено до відділу поліції і складено протокол про адміністративне правопорушення. Даний факт підтверджує постанова Краснопільського районного суду Сумської області від 14 червня 2019 року. Через деякий час стало відомо, що позивачка перебуває в приміщенні лікарні. Працівники поліції з військовим комісаром направились до лікарні по факту скарги останнього про вчинення позивачкою адміністративного правопорушення. Коли працівники поліції прибули до лікарні та попрохали її надати свої документи та роз`яснити причини нецензурної лайки, позивачка почала лаятись, битися сумкою та іншими речами, ображати працівників поліції та виявляти злісну непокору на законну вимогу правоохоронних органів.
Відповідач стверджує, що ані працівники поліції, а ні військовий комісар підполковник ОСОБА_2 не погрожували, не витягували з приміщення лікарні, а тим паче не змушували писати заяву про звільнення. Для оформлення протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 173 КУпАП, працівники поліції запросили позивачку до відділу поліції. Під час винесення протоколу, позивачка постійно лаялась та поводила себе дуже агресивно. Потім повідомила військовому комісару підполковнику ОСОБА_2 про бажання звільнитися та попрохала надати аркуш паперу та ручку. Позивачка написала заяву про звільнення з 23.04.2019 року за угодою сторін. Після чого віддала дану заяву військовому комісару підполковнику ОСОБА_2 . В свою чергу, позивачка не з`явилась на робочому місці 23.04.2019 року, та не повідомляла, що перебуває на лікарняному. Під час отримання трудової книжки, позивачка, також нічого не повідомляла про той факт, що перебувала на лікарняному та не пред`являла листка непрацездатності. Скарг з приводу звільнення не було. Лише 15.05.2019 року звернулась з заявою до відповідача, про поновлення її на роботі та надала копію листка непрацездатності.
Відповідач вважає, що досягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та наявність узгодженої дати звільнення, надавало відповідачу права на звільнення позивача з 23.04.2019 року на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Перебування позивача на лікарняному при попередньому погодженні дати звільнення, не є підставою для поновлення на роботі.
В свою чергу позивач надала суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що факт написання нею заяви про звільнення із займаної посади на території Краснопільського відділення поліції, а не в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджує відсутність у неї відповідного наміру.
Ухвалою суду в якості співвідповідача було залучено Сумський обласний військовий комісаріат, якій суду письмового відзиву на позов не надав.
Ухвалою суду було закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті та викликано в судове засідання свідків.
В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та росили їх задовольнити.
Представники відповідачів проти позову заперечували та просили у задоволенні позовних вимог відмовити.
Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на державній службі, а саме працювала на посаді головного спеціаліста відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 №17 від 23.04.2019 року ОСОБА_1 було звільнено з 23.04.2019 з посади головного спеціаліста відділення комплектування за угодою сторін відповідно до ст.86 Закону України «Про державну службу» та п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України (а.с. 37). Підставою для звільнення зазначено заяву ОСОБА_1 вх.№37 від 22.04.2019 (а.с. 36).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходить із наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Статтею 83 Закону України «Про державну службу» визначено підстави припинення державної служби. Так, відповідно ч.1 вказаної статті державна служба припиняється:1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України "Про очищення влади".
Відповідно до статті 86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
За приписами пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, норми якого підлягають субсидіарному застосуванню до спірних правовідносин у частині, не врегульованій спеціальним законодавством, однією з підстав для припинення трудового договору є угода сторін.
В пункті 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.
За такого правового регулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При цьому, угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.
Аналіз наведених правових норм та обставин справи дають підстави для висновку, що під час домовленості між працівником і державним органом про звільнення за угодою сторін, такий працівник повинен залишити посаду у строк, визначений сторонами.
Судом встановлено, що підставою звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України слугувала власноруч написана нею заява. Зазначена заява позивачки про звільнення із займаної посади за угодою сторін містить дату написання заяви 22.04.2019, містить волевиявлення (пропозиції) позивача, містить підпис позивача та визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати за угодою сторін з 23.04.2019, що в розумінні трудового законодавства України є узгодженою датою звільнення за угодою сторін.
Також судом встановлено, що зазначена заява містить: клопотання підполковника ОСОБА_2 військовому комісару ІНФОРМАЦІЯ_3 «клопочу по суті заяви» та зазначена дата 22.04.2019, резолюцію «погоджено звільнення з 23.04.2019», резолюцію «до наказу» полковника ОСОБА_3 та дату 22.04.2019, що свідчить також про наявність волевиявлення зі сторони відповідачів.
Отже перелічені факти свідчать про досягнення домовленості між працівником і державним органом про звільнення за угодою сторін. Досягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та узгодження дати звільнення, надає роботодавцю права на звільнення працівника за угодою сторін.
За наведених обставин суд приходить до висновку, що в даному випадку звільнення позивача відбулося за її бажанням, про що свідчить власноручно написана заява та за домовленістю з відповідачем.
Доводи позивача про те, що заява про звільнення була написана під психологічним тиском та погрозами з боку посадових осіб військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 та поліцейських Краснопільського відділення поліції Охтирського відділу ГУ НП у Сумській області під час розгляду справи не були підтверджені.
З пояснень в судових засіданнях свідків: ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 судом встановлено, що близько 8-30 години 22.04.2019 ОСОБА_1 ознайомили з наказом про супровід призовників до ОПЗ в м.Суми, від виконання якого остання категорично відмовилась. У зв`язку з чим виникла суперечка з керівництвом РВК в ході якої ОСОБА_1 о 9-00 години, перебуваючи в приміщенні Краснопільського РВК в присутності призовників та їх батьків, колег по роботі, голосно, емоційно нестримано та нецензурно висловлювалась в адресу військового комісара ОСОБА_2 та інших військовослужбовців керівного складу РВК. Про що згодом було повідомлено до поліції для притягнення її до адміністративної відповідальності. В подальшому ОСОБА_1 покинула робоче місце, повідомивши ОСОБА_2 , що пішла до лікарні. З метою оформлення протоколу про адміністративне правопорушення до лікарні, де знаходилася ОСОБА_1 на службовому автомобілі прибули поліцейські Краснопільського відділення поліції Охтирського відділу ГУ НП у Сумській області ОСОБА_7 , ОСОБА_8 разом з військовим комісаром ОСОБА_2 . Під час спілкування з поліцейськими в приміщенні лікарні ОСОБА_1 в присутності інших відвідувачів та медичних працівників також голосно, нестримано та нецензурно висловлювалась в адресу військового комісара ОСОБА_2 та поліцейських, що підтверджується дослідженим в судовому засіданні відеозаписом з нагрудних камер поліцейських (а.с. 111). В зв`язку із зазначеним, позивачку було доставлено до Краснопільського відділення поліції Охтирського відділу ГУ НП у Сумській області для складення протоколу про адміністративне правопорушення, де остання відмовилась виходити з машини. В зв`язку з цим патрульними поліції було виписано протокол про адміністративне правопорушення на капоті машини. Присутні під час оформлення протоколу про адміністративне правопорушення, свідки ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та поліцейські ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначили, що ОСОБА_1 самостійно без будь якого тиску виявила бажання скласти заяву про звільнення, мотивуючи тим, що не бажає бути звільненою у зв`язку із скоєнням адміністративного правопорушення. Після написання вказаної заяви ОСОБА_1 віддала її військовому комісару підполковнику ОСОБА_2 .
При цьому суд зазначає, що твердження позивачки про те, що дії поліцейських та перебування її на території Краснопільського відділення поліції Охтирського відділу ГУ НП у Сумській області свідчать при тиск з метою написання нею заяви про звільнення не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. Як встановлено судом вказані події відбувалися в зв`язку із оформленням протоколу про адміністративне правопорушення. Також суд враховує, що за наслідками розгляду складеного 22.04.2019 протоколу про адміністративне правопорушення постановою Краснопільського районного суду Сумської області від 14.06.2019 по справі №578/669/19 ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого за статтею 173 КУпАП і застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с. 42 43). Як зазначила сама позивачка, вказана постанова нею не оскаржувалася та набрала законної сили.
Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст.78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
При цьому суд зазначає, що предметом розгляду цієї справи є законність звільнення позивачки із займаної посади і адміністративний суд не вправі надавати оцінку діям працівників поліції під час оформлення протоколу про адміністративне правопорушення.
Щодо показів свідків викликаних за клопотанням позивачки, суд зазначає, що свідок ОСОБА_9 безпосередньо не була присутня а ні в лікарні, а ні під час написання позивачкою заяви про звільнення. Свідок ОСОБА_10 була присутня в лікарні під час описаних вище подій, але не повідомила суду жодного факту, якій свідчив би саме про те що на позивачку здійснювався тиск з метою її звільнення із займаної посади. Свідок ОСОБА_11 також не повідомила таких фактів.
Суд зазначає, що сам по собі факт складення протоколу про адміністративне правопорушення та пов`язані із його оформленням дії не є доказом здійснення тиску на позивачку з метою її звільнення, оскільки складення такого протоколу передбачає певну процедуру вчинення обов`язкових дій по його оформленню для прийняття рішення, за наслідками розгляду такого протоколу. При цьому такі дії можуть бути самостійним предметом оскарження, особою, щодо якої вони проводились. Крім того, дії пов`язані із оформленням факту адміністративного правопорушення не відносяться до повноважень особи, яка має право звільнити позивачку із займаної посади. Будь які докази, щодо змови поліцейських Краснопільського відділення поліції із працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 з метою вчинення тиску на ОСОБА_1 чи схиляння останньої до написання заяви про звільнення, в матеріалах справи відсутні.
Притягнення особи до адміністративної відповідальності не може розцінюватися як тиск на працівника чи схиляння останнього до написання заяви про звільнення, а у разі безпідставності складення протоколу про адміністративне правопорушення відповідний суд не визнає таку особу винною у вчиненні правопорушення.
Щодо тверджень позивачки про те, що підтвердженням тиску на неї є той факт, що заява про звільнення була написана нею на території Краснопільського відділення поліції, суд зазначає, що не бажання особи в подальшому бути притягнутою до дисциплінарної відповідальності в зв`язку із скоєнням адміністративного проступку не може бути розцінене як тиск на неї, оскільки в даному випадку особа самостійно прийняла рішення щодо ініціювання звільнення за угодою сторін, а враховуючи юридичну освіту позивачки, остання цілком мала усвідомлювати наслідки написання такої заяви.
При цьому доводи позивачки про те що в заяві про звільнення нею не було написано її прізвище, суд вважає безпідставним, оскільки сама позивач не заперечує, того що вказана заява написана нею власноручно, зазначений факт також підтвердили свідки.
З огляду на зазначене, доводи позову не знайшли свого підтвердження, відтак позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі військового комісара підполковника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділення комплектування Краснопільського районного військового комісаріату та стягнення з Краснопільського районного військового комісаріату різниці між заробітною платою ОСОБА_1 та допомогою по безробіттю відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 13.12.2019 року.

Суддя В.О. Павлічек