Справа № 1.380.2019.002522
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11372/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

за участі секретаря судового засідання Ігнатищ Л.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Зданевича С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року (рішення ухвалене у м. Львів судом у складі головуючого судді Лунь З.І., повний текст рішення суду складено 23 вересня 2019 року) у справі №1.380.2019.002522 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В :

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог від 11.09.2019 року просив:

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 33 066,22 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 13.03.2017 по день постановлення судом рішення з розрахунку 246,49 грн за кожний день.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 208,56грн.

Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 204,70грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (місцезнаходження: місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судові витрати в сумі 02 (дві) грн.16 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись частково з рішенням суду в частині вимог у задоволенні яких було відмовлено позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги позивач вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На обґрунтування апеляційних вимог позивач посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що обов`язок проведення повного розрахунку в день звільнення працівника відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України покладено на власника та суд не перевірив чи було виконано відповідачем такий обов`язок. Позивач зазначає, що відповідач порушив його права в частині неповного розрахунку при звільненні. Позивач переконаний в тому, що відповідач, при проведенні розрахунку при звільненні повинен був урахувати, що позивач, займаючи посаду заступника начальника команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 під час відсутності начальника команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 виконував обов`язки тимчасово відсутньої особи, відтак повинен був отримувати 50% доплати за виконання обов`язків відсутньої особи. Також вказує, що пунктом 5.1 Наказу №110 визначено, що за відсутності штатної посади начальника варти виконання обов`язків покладається на начальника групи (командира відділення). Вважає помилковим висновок суду про те, що факт ознайомлення його із посадовими інструкціями не впливає на розмір стягнення в порядку ст. 117 КЗпП України. Водночас, позивач звертає увагу суду на обставини стосовно того, що довідка відповідача (а.с.130 т.1) щодо відсутності вакантної посади «начальника варти» не має юридичної сили, оскільки оформлена з порушенням вимог, а зокрема в ній відсутній номер та дата складання, відсутній відбиток печатки.

Також вказує, що суд першої інстанції не врахував, що роботодавець за рахунок власних коштів (1623,78грн) зобов`язаний забезпечити фінансування та проведення медичних оглядів. Натомість медичний огляд проведено позивачем за рахунок власних коштів, які позивачу не відшкодовані.

Окрім вказаного позивач зазначає, що перебуваючи на посаді заступника начальника команди воєнізованої охорони отримував додаткову відпустку за особливий характер праці (ненормований робочий день), що підтверджується п. 9.5 наказу №110 (за яким для осіб керівного складу встановлюється додаткова відпустка за ненормований робочий день, витягом з наказу про надання щорічної основної і додаткової відпустки від 27.01.2017року №10-ВВ (т.1 а.с.148), повідомленням від 26.01.2017року (т.1 а.с.149), довідкою від 08.09.2017року №30/236 (т.1 а.с.162), а відтак доводи щодо наявності підстав для стягнення 691,44грн компенсації за дні невикористаної відпустки не спростовані відповідачем та судом. Позивач вважає, що судом першої інстанції невірно розраховано істотність частки, а зокрема вказує, що сума яка підлягала відшкодуванню відповідно до ст.117 КЗпП України становить 9099грн, оскільки середньоденна заробітна плата становить 246,49 грн (розрахунок: 71326,28грн (заробіток за рік/12 місяців/246,49 (середньоденна з/плата), то сума, яка підлягає відшкодуванню відповідно до ст. 117 КЗпП України становить 9099 грн (890 днів *246,49 грн).

Позивач також вважає, що відповідач всупереч закону вчасно не видав йому трудову книжку, оскільки лист про необхідність прибути для розрахунку був зданий на пошту та був відправлений не на адресу місця проживання

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. По суті заперечення на апеляційну скаргу співпадають з мотивами та висновками, здійсненими в судовому рішенні судом першої інстанції.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_1 в період з 07.06.2010 року по 06.03.2012 року виконував роботу на посаді заступника начальника групи окремої команди воєнізованої охорони Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

З 06.03.2012 року позивач призначений на посаду заступника начальника команди воєнізованої охорони відділу організації повсякденної діяльності.

10.02.2017 року ОСОБА_1 написав заяву про звільнення за власним бажанням згідно із частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки відповідач не виконував законодавство про працю, умови колективного та трудового договору.

На підставі заяви ОСОБА_1 від 25 січня 2017 року наказом Мостиського прикордонного загону від 27 січня 2017 року № 10-вв йому було надано щорічну основну відпустку на 24 календарних дні та щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці (ненормований робочий день), відповідно до умов колективного договору на 04 календарних дні за робочий рік з 07 червня 2016 року по 06 червня 2017 року з 13 лютого 2017 року.

13.03.2017 року відповідно до наказу №23-ОС від 13.03.2017 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України.

Позивач вважає, що відповідач порушив його права в частині неповного розрахунку при звільненні, а тому звернувся з даним позовом до суду.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу належало до оплати відпускні за 28 календарних днів, натоміть із наданого суду розрахунку оплату здійснено відповідач за 27 календарних днів. Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність не нарахування та не виплати позивачу компенсації за один день відпустки у розмірі 208,56грн. З урахування істотності частки присудженої заробітної плати суд дійшов висновку, що позивачу підлягає відшкодування передбачене ст.117 КЗпП України у розмірі 204,70грн. Щодо необхідності компенсації за додаткову відпустку за ненормований робочий день, то судом першої інстанції встановлено така відпустка відповідно до умов Колективного договору у Мостиському прикордонному загоні передбачена тільки для водіїв (Т.2, а.с.100). Позивач отримував додаткову відпустку виключно за особливі умови праці за виконання обов`язків у складі варти (п.4.10 Колективного договору).

Водночас, відмовляючи у задоволенні позову в частині яка стосується необхідності виплати позивачу 50% доплати (за виконання позивачем обов`язків начальника команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 (як тимчасово відсутньої особи) у складі виконання яких здійснював функції начальника варти, то суд першої інстанції виходив з того, що позивач, будучи на посаді заступника начальника команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 та виконуючи обов`язки тимчасово відсутнього начальника команди воєнізованої охорони в період відпуски останнього і заступаючи при цьому начальником варти, не виконував обов`язків тимчасово відсутньої особи, а виконував обов`язки, покладені на нього як на заступника начальника команди воєнізованої охорони відповідно до посадової інструкції та інших актів. При цьому, суд зазначив, що виконання обов`язків начальника варти є органічним обов`язком начальника команди воєнізованої охорони або заступника начальника команди воєнізованої охорони у випадку відсутності першого. Посади Начальник варти в Мостиському прикордонному загоні згідно з штатним розписом не передбачено, а відтак відсутні підстави для 50% доплати. При цьому судом враховано, що в ході інспекційного відвідування Головним Управлінням Держпраці у Львівській області, (проведеного за скаргою ОСОБА_1 ) установи роботодавця не надано наказів, який би свідчив про те, що ОСОБА_1 виконував обов`язки тимчасово відсутнього працівника.

Стосовно ж позовної вимоги яка стосувалася порушення положень законодавства щодо порядку видачі позивачу трудової книжки у разі звільнення та надіслання листа про можливість отримання трудової книжки не на адресу місця проживання, то суд відмовляючи в позові у зазначеній частині виходив з того, що ОСОБА_1 знаходився за межами України з 18.02.2017 по 24.04.2017, тобто в день звільнення, то за отриманням трудової книжки він не міг звернутися фізично 13.03.2017 року. Статтею ст.47 КЗпП України та п.4.1, п.4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок йдеться про обов`язок уповноваженого органу не надіслати лист з повідомленням про отримання розрахунку і трудової книжки, а про обов`язок видати трудову книжку працівнику в день його звільнення. З огляду на фізичну відсутність позивача на території України в день його звільнення, суд дійшов висновку, що відповідач виконав свій обов`язок щодо повідомлення позивача про необхідність отримання розрахунку і трудової книжки у відділі кадрів.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги на предмет наявності правових підстав для виплати позивачу 50% доплати за виконання обов`язків відсутньої особи «начальника варти», колегією суддів враховано таке.

Відповідно до частини 1 ст. 105 КЗпП України працівникам, які виконують на тому ж підприємстві, в установі, організації поряд з своєю основною роботою, обумовленою трудовим договором, додаткову роботу за іншою професією (посадою) або обов`язки тимчасово відсутнього працівника без звільнення від своєї основної роботи, провадиться доплата за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника.

Розміри доплат за суміщення професій (посад) або виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника встановлюються на умовах, передбачених у колективному договорі.

Отож, необхідною умовою для суміщення професій (посад) є наявність іншої посади.

Відповідно до п.2.2.5. Колективного договору між Мостиським прикордонним загоном державної прикордонної служби України та Первинною профспілковою організацією працівників Мостиського прикордонного загону на 2015 -2017 роки (далі- Колективний договір) у розрахунок заробітної плати працівникам Мостиського прикордонного загону входять доплати та надбавки згідно з Додатком 1 до Колективного договору.

Відповідно до Додатка 1 до Колективного договору, зокрема, за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, провадяться доплати у розмірі до 50 відсотків посадового окладу (тарифної ставки). При цьому, встановлення працівникам Мостиського прикордонного загону надбавок провадиться за наказом начальника Мостиського прикордонного закону (п.2.2.4 Колективного договору).

Відповідно до посадової інструкції заступника начальника окремої команди воєнізованої охорони, затвердженої наказом Мостиського прикордонного загону від 27.04.2012 №480, та посадової інструкції заступника начальника команди воєнізованої охорони відділу організації повсякденної роботи, затвердженої наказом Мостиського прикордонного загону від 12.12.2016 №1452-аг, заступник начальника окремої команди воєнізованої охорони, рівно ж як і заступник начальника команди воєнізованої охорони відділу організації повсякденної роботи, посади яких обіймав позивач, зобов`язаний, зокрема, здійснювати керівництво вартою та за відсутності начальника ВОХОР виконувати його обов`язки. Аналогічні обов`язки передбачено Положенням про воєнізовану охорону ДПС України, затвердженого наказом МВС №612 від 26.05.2015, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 червня 2015 р. за № 709/27154 (далі Наказ №612) (а.с.38 том 2).

Пунктом 7.6 Положення про воєнізовану охорону Державної прикордонної служби України, затвердженого наказом' Державної прикордонної служби України від 21.02.2011 №110, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 травня 2011 р. за N 617/19355 встановлено обов`язки заступника начальника ВОХОР, одним з яких визначено, що заступник начальника ВОХОР зобов`язаний здійснювати керівництво вартою, організовувати роботу КПП та несення служби в автопарках (на стоянках автомобільної техніки), контролювати дотримання установленого пропускного і внутрішньооб`єктового режиму в органі Держприкордонслужби.

Таким чином, з аналізу вищезазначеного положення видно, що начальник варти - де не посада, виконання обов`язків складу варти покладається на працівників ВОХОР, а заступник начальника ВОХОР зобов`язаний здійснювати керівництво вартою, тому він не виконував обов`язки тимчасово відсутніх працівників.

Отож з наведених актів слідує, що до посадових обов`язків позивача віднесено здійснення керівництва вартою та за відсутності начальника ВОХОР виконання його обов`язків.

Із зібраних у справі доказів (довідки Мостиського прикордонного загону №14/8634 від 11.12.2019 року та листа Головного Управління Держпраці у Львівській області №12016/4/15-04 від 28.11.2017 року) вбачається, що посада начальник варти», як окрема штатна одиниця не передбачена.

За наслідками інспекційного відвідування Мостиського прикордонного загону проведеного Головним Управлінням Держпраці у Львівській області, за скаргою ОСОБА_1 , поінформовано позивача листом від 28.11.2017 №12016/4/15-04 проте, що адміністрацією установи надано для огляду штатний розпис Мостиського прикордонного загону, затверджений Директивою адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.01.2012 №6т, при огляді якого встановлено, що посада начальника варти не передбачена штатним розписом. В ході інспекційного відвідування адміністрацією установи не надано наказу, який би свідчив про те, що позивач виконував обов`язки тимчасово відсутніх працівників.

Водночас, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано та не зазначено жодних наказів відповідно до яких начальником Мостиського прикордонного загону встановлена позивачу надбавка у розмірі 50% за виконання роботи відсутнього працівника (начальника варти), як того вимагає п.2.2.4 Колективного договору Мостиського прикордонного закону. Відповідно до пояснень представників відповідача накази про встановлення позивачу названої надбавки відповідачем не приймались.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач, будучи на посаді заступника начальника команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 та виконуючи обов`язки керівництва вартою та тимчасово відсутнього начальника команди воєнізованої охорони в період відпуски останнього не виконував обов`язків тимчасово відсутньої особи, а виконував притаманні йому обов`язки за його посадою, покладені на нього як на заступника начальника команди воєнізованої охорони відповідно до посадової інструкції та наказу МВС №612 від 26.05.2015, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 червня 2015 р. за № 709/27154.

Отож, виконання обов`язків керівництва вартою є органічним обов`язком заступника начальника команди воєнізованої охорони, як і виконання обов`язків начальника команди воєнізованої охорони у випадку його відсутності.

Відтак, правові підстави для нарахування та виплати позивачу доплати у розмірі 50% при виконанні ним притаманних йому посадових обов`язків з керівництва вартою бути відсутні.

Таким чином, доводи скаржника про те, що він, як заступник начальника команди воєнізованої охорони Мостиського прикордонного загону, під час відсутності начальника команди воєнізованої охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 (перебування у відпусті останнього) виконував обов`язки тимчасово відсутньої особи, оскільки здійснював функції начальника варти є безпідставними та апеляційним судом до уваги не беруться.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги на предмет неналежного обрахунку кількості днів оплачуваної щорічної та додаткової відпустки за особливий характер праці (ненормований робочий день) та відповідної виплати компенсації за дні невикористаної відпустки, то колегією суддів встановлено таке.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про відпустки» щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається:

окремим категоріям працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України;

працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою.

Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах.

Відповідно до 4.8.колективного договору Мостиського прикордонного загону, що копія якого долучена до матеріалів справи, тривалість щорічної оплачуваної відпустки для працівників Мостиського прикордонного загону затверджена на рівні 24 календарних днів (а.с. 45 т.1). Окрім того, відповідно до п. 4.10 названого колективного договору (а.с. 45 т.1) працівникам зазначеним у додатку №5 до вказаного договору надається додаткова оплачувана відпустка за особливий характер праці (ненормований робочий день) тривалістю 4 календарні дні. До переліку вказаних працівників згідно з обумовленим додатком №5 (а.с.58 т.1) віднесено посаду позивача.

Окрім того, обставини щодо надання позивачу щорічної оплачуваної відпустки саме тривалістю 24 календарні дні та щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці (ненормований робочий день) в обсязі 4 календарні дні підтверджується витягом з наказу про надання щорічної основної і додаткової відпустки від 27.01.2017 року №10-ВВ (т.1 а.с.148), повідомленням від 26.01.2017 року (т.1 а.с.149), довідкою від 08.09.2017 року №30/236 (т.1 а.с.162).

Також, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано та не зазначено жодних інших наказів щодо набуття ним права на будь-який інший обсяг додаткових відпусток ніж ті, що зазначені вище.

Досліджуючи питання щодо надання позивачу повного обсягу встановленої щорічної оплачуваної відпуски та додаткової відпустки судом встановлено, що відповідно до довідки відповідача №30/236 від 08.09.2017 року (а.с.162 т.1) позивачу було надано:

згідно наказу №62 вв від 18.04.2016 року щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 24 календарні дні та щорічно додаткову оплачувану відпустку за особливий характер служби (ненормований робочий день) тривалістю 4 календарні дні за робочий рік (з 07.06.2015 року по 06.06.2016 року) з 03 травня 2016 року;

згідно наказу №10 вв від 27.01.2017 року щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 24 календарні дні та щорічно додаткову оплачувану відпустку за особливий характер служби (ненормований робочий день) тривалістю 4 календарні дні за робочий рік (з 07.06.2016 року по 06.06.2017 року) з 13 лютого 2017 року;

згідно наказу №107 ос від 18.06.2012 року щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 24 календарні дні та щорічно додаткову оплачувану відпустку за особливий характер служби (ненормований робочий день) тривалістю 4 календарні дні за робочий рік (з 07.06.2011 року по 06.06.2012 року) з 02.07.2012 року;

згідно наказу №128 ос від 19.08.2013 року щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 24 календарні дні та щорічно додаткову оплачувану відпустку за особливий характер служби (ненормований робочий день) тривалістю 4 календарні дні за робочий рік (з 07.06.2012 року по 06.06.2013 року) з 02.09.2013 року;

згідно наказу №80 вв від 17.06.2015 року щорічну основну оплачувану відпустку тривалістю 24 календарні дні та щорічно додаткову оплачувану відпустку за особливий характер служби (ненормований робочий день) тривалістю 4 календарні дні за робочий рік (з 07.06.2014 року по 06.06.2015 року) з 01.07.2015 року.

Вказані обставини підтверджуються копіями перелічених наказів, що долучені до матеріалів справи на вимогу суду апеляційної інстанції.

При дослідженні розрахункового листа до наказу №10 вв від 27.01.2017 року про надання оплачуваної позивачу основної та додаткової відпусток вбачається (Т.1, а.с.160), що фактично позивачу здійснено оплату за 27 календарних дні відпуски, незважаючи на наданий обсяг відпустки за обумовленим наказом у розмірі 28 календарних днів. Також з вказаного розрахунку слідує, що для визначення суми відпускних нараховувався за 356 календарних днів дні, тоді як мало би бути враховано лише 342 дні, з огляду на обставини стосовно перебування позивача в грудні 2016 року у відпустці без збереження заробітної плати 14 календарних днів, які для розрахунку оплачуваної відпустки не враховуються.

Відтак, при здійсненні розрахунку при звільненні позивачу належало б до виплати за 28 календарних днів, а не за 27, як визначив відповідач.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції позову про те, що відповідач не доплатив позивачу кошти за 1 календарний день відпустки за березень 2017 року.

Тому, з урахуванням того, що середній заробіток за 1 календарний день становить 208,56 (71326,28/342), то з відповідача належить стягнути зазначену суму 208,56 грн.

За період з 13.03.2017 року по день ухвалення рішення судом час затримки розрахунку становив 890 днів.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги щодо порядку обрахунку розміру істотності частки порівняно із середнім заробітком працівника, то колегією суддів встановлено таке.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна позиція викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18, від 24 липня 2019 року по справі №805/3167/18-а, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі №662/1626/17, від 17 січня 2019 року по справі № 2-1579/11.

З урахуванням викладеної правової позиції, колегією суддів встановлено, що кількість днів затримки по розрахунках відповідача з позивачем становить 890 днів, що не заперечується сторонами.

Відповідно до довідки відповідача №498 від 19.08.2019 року (а.с.68 т.1) розмір середнього заробітку позивача один день становить 246,49 грн. Відтак, розмір середнього заробітку позивача за 890 днів прострочення становить 219376,10грн (246,49 грн х 890 днів).

Позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення невиплаченого заробітку у розмірі 33 066,22 грн. Розмір невиплаченого заробітку позивача за 1 календарний день відпустки складає 208,56 грн, що становить 0,63% Розрахунок: (208,56/ 33066,22) х 100= 0,63%.

За наведених обставин враховуючи приведені обставини щодо пропорційності задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми на яку позивач мав право (208,56 грн), частки яку вона становила у заявлених вимогах (0,63%) та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком за період затримки (219376,10 грн), що становить 1 382 грн (Розрахунок: 219376,10х 0,63%).

Відтак, сума, яка підлягає відшкодуванню позивачу відповідно до ст.117 КЗпП України за час з врахуванням істотної частки становить 1 382 грн.

Суд першої інстанції вказаних положень не врахував та припустився хиби при здійсненні розрахунку істотності вказаної частки відповідно до ст.117 КЗпП України.

За наведених обставин рішення суду у названій частині підлягає до скасування у частині суми, яка підлягає відшкодуванню позивачу відповідно до ст.117 КЗпП України у розмірі 204,7 грн. з ухваленням у названій частині нової постанови про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у сумі 1 382 грн.

Досліджуючи доводи позивача з приводу неналежного його повідомлення про можливість отримання трудової книжки, то колегією суддів враховано таке.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Частиною 5 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відтак, з аналізу вказаної вище норми слідує, що відповідальність роботодавця настає лише у випадку наявності його вини у разі затримки ним у видачі звільненому працівникові трудової книжки.

З матеріалів справи та пояснень сторін, які ними не заперечуються в ході розгляду апеляційної скарги вбачається, що в період з 18.02.2017 року по 24.04.2017 року позивач знаходився за межами України, тому в день звільнення (13.03.2017 року) відповідач фізично не міг видати позивачу належно оформлену трудову книжку в день його звільнення.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про відсутність вини відповідача у невидачі позивачу трудової книжки в день його звільнення.

Стосовно ж направленого відповідачем листа про необхідність отримання позивачем трудової книжки на адресу яка позивачу не належить, то відповідно до пояснень представників відповідача лист було направлено за відомою адресою місця перебування позивача.

Судом встановлено, що 14.03.2017 року відповідач звернувся до ОСОБА_1 із листом №30/1547, в якому повідомив про необхідність прибути до управління прикордонного загону для розрахунку. У цьому листі зазначено, що ОСОБА_1 може отримати трудову книжку у відділі кадрів або може надати згоду на відправку йому трудової книжки поштою. Цей лист відповідач здав на пошту 15.03.2017 року.

Відповідно до пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок затвердженої наказом N 58 від 29.07.93 р. та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 17 серпня1993 р. за N110 передбачено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Зважаючи на викладені обставини та положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що зміст частини 5 ст. 235 КЗпП України та пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок не передбачає відповідальності для роботодавця за порушення порядку направлення поштової кореспонденції (зокрема не за тією адресою).

Як наслідок суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача санкцій за порушення строку видачі трудової книжки працівнику в день звільнення.

Стосовно ж доводів апеляційної скарги на предмет не відшкодування позивачу витрат за проходження психіатричного та наркологічного огляду, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови позивачу у задоволенні цієї вимоги, оскільки відповідно до п.8.2.1 Колективного договору проходження зазначених оглядів у закладах охорони здоров`я Держприкорднослужби України здійснюється безоплатно. Відшкодування здійсненої працівником оплати за проходження психіатричного та наркологічного огляду у інших закладах охорони здоров`я України не передбачено.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували те, що позивач проходив періодичний медичний огляд за власні кошти. Надана до матеріалів справи довідка (а.с.120 т.2) про вартість платних послуг у 2017 році з проходження наркологічного та психіатричного огляду не є безпосереднім доказом про проходження позивачем обов`язкового медичного огляду та понесення ним у зв`язку з вказаним певних матеріальних витрат. Також позивач не надав суду доказів того, що він звертався до відповідача із заявою щодо порушення його прав, недотримання відповідачем п.6.5 Колективного договору, або із заявою про відшкодування понесених ним витрат з обов`язкового медичного огляду та з додаванням документів, що підтверджують обставини понесення таких витрат у зв`язку з проходженням обов`язкового медичного огляду. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач пояснив, що з рапортом про відшкодування таких витрат до відповідача особисто не звертався.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відтак додаткові доводи відповідача, які заявлені ним в судовому засіданні без зазначення таких доводів в апеляційній скарзі не є предметом перегляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати у частині суми, яка підлягає відшкодуванню позивачу відповідно до ст.117 КЗпП України у розмірі 204,7 грн. з ухваленням у названій частині нової постанови про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у сумі 1 382 грн. У решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року у справі № 1.380.2019.002522 скасувати в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у сумі 204,70 грн.

Ухвалити у названій частині нову постанову, якою стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (місцезнаходження: місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку у сумі 1 382 грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 12 грудня 2019 року.