Справа № 260/194/19
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2019 року м. Ужгород№ 260/194/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Петрус К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 , представник - Лучинець О.В.,

відповідача: Головне управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, представник - Радь О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про оскарження рішення про відмову в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошена вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст Рішення виготовлено та підписано 06 грудня 2019 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області, яким просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, від 12 лютого 2019 року про відмову йому в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області прийняти стосовно позивача рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребу додаткового захисту.

Позовна заява мотивована тим, що Головним управлінням Державної міграційної служби України у Закарпатській області було відмовлено позивачу, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач зазначає, що являється прихильником Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ), яка була офіційно зареєстрована і діяла в країні до 2015 року, того ж 2015 року партія була заборонена рішенням влади Таджикистану влади, а оскільки він допомагав поширювати публікації партії, після заборони діяльності партії у 2015 році, він боїться бути заарештованим і поміщеним у в`язницю, як прихильник Партії ісламського відродження Таджикистану, як це зробила влада з іншими її прихильниками за приписані йому політичні переконання, також за релігійними переконаннями через заборону владою країни вільно сповідувати іслам, справляти обряди, носити відповідний одяг в т.ч. закриваються мечеті та здійснюються інші заходи.

Позивач вважає, що рішення відповідача створює для нього загрозу повернення до країни громадянської належності де йому загрожує небезпека, а саме позбавлення волі та реальна небезпека бути підданому нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню в порушення ст. З Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через переслідування збоку органів державної влади за релігійні переконання та приписані політичні погляди.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали висунуті ними позовні вимоги та просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що пред`явлені позовні вимоги не підлягають задоволенню та зазначає, що аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні громадянської належності, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні громадянської належності свідчить, що не існує можливості того, що саме заявникові буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності, таким чином, позивач не навів жодної аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими, тобто вони не відповідають вимогам п. 1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Також зазначив, що аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень заявника в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок про відсутність підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідач вважає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо задоволення позовних вимог та просив суд відмовити позивачу в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_1 , мусульманин за релігійними переконаннями, таджик за національністю, одружений.

Разом з дружиною ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виховує п`ятьох дітей: 2005, 2009, 2011, 2012 та 2018 року народження , які знаходяться в Україні та проживають в пункті тимчасового розміщення біженців (ПТРБ) Закарпатської області.

28.09.2016 року позивач звернувся до органу Державної міграційної служби України (далі ДМС) у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, яку просив розглянути у зв`язку із обґрунтованими побоюваннями переслідування його і всієї сім`ї органами державної влади Таджикистану через діяльність, яка проявлялася у підтримці Партії Ісламського Відродження Таджикистану (ПІВТ), котра вважається екстремістською і є забороненою владою Таджикистану.

В анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і згодом під час співбесід з представниками регіональної ДМСУ, позивач зазначив, що основною причиною виїзду із Таджикистану був страх за життя його та сім`ї, оскільки могли постраждати через загальне переслідування державною владою всіх представників та прихильників ПІВТ, а також членів їх сімей, через прихильність та діяльність позивача для ПІВТ, а також через заборону органами влади вільно сповідувати іслам.

31.01.2017р. Державна міграційна служба України своїм рішенням №44-17 відмовила йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20.03.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, у якому просив скасувати рішення відповідача №44- 17, від 31.01.2017 р., про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.10.2018р. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду у адміністративній справі №807/389/17 у задоволенні позову було відмовлено. Дане рішення позивачем оскаржено не було та набрало законної сили.

Однак 23.01.2019р. позивач повторно звернувся до Головного управління ДМС України у Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з посиланням на нові обставини та докази, які раніше не були відомі відповідачу.

До заяви було додано: паспорт закордонний, паспорт внутрішній, свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб, довідка військкомата, копія довідки ПІВТ №00442/16 на англійській мові, лист представництва УВКБ ООН в Україні №00707/17, лист NEEKA в Україні №00708/17, результат перевірки Робочої групи ПІВТ №00717/17.

За результатами розгляду особової справи заявника №2019UZ0001, головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Закарпатській області 12.02.2019 року складено висновок, яким вважається доцільним прийняти рішення про відмову громадянину Таджикистану, ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з необґрунтованістю заяви.

На підставі даного Висновку про відмову, начальником ГУ ДМС України у Закарпатській області винесено наказ №24, від 12.02.2019 року, (далі наказ ГУ ДМСУ) з посиланням на ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", яким відмовлено позивачці в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з необґрунтованістю заяви.

Вирішуючи питання застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного.

Щодо позовної вимоги про визнання неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 12 лютого 2019 року про відмову позивачу в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08 липня 2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до п. 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений ст.5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.5 Закону №3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Так, у п. 196 Керівництва УВКБ ООН вказано, що хоча загальний принцип права полягає в тому, що обов`язок надавати докази лежить на особі, що подає клопотання, випадки, коли особам що подала клопотання, може подати докази на підтвердження своєї заяви, і швидше є винятком, ніж правилом. У більшості випадків особа, яка втікає від переслідування, приїжджає в країну в тяжкому становищі і дуже часто навіть без особистих документів. Таким чином, хоча обов`язок подавати докази лежить на заявнику, завдання встановлення і опрацювання відповідних фактів вирішується спільно з повноважною особою. В деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати засоби, які він має в своєму розпорядженні, щоб зібрати всі необхідні докази, що підтверджують клопотання.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень, як зазначає позивач, дійсно не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою. В той же час лояльність не повинна доходити до прийняття за достовірну інформацію, яка не відповідає загальним актам, викладеним у заяві (п.197 Керівництва УВКБ ООН).

Відповідно до п.п.5,6 Позиції Управління Верховного комісару ООН "Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається "обов`язком доказування" (п.5). У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані (п.6).

В анкеті особи, яка звернулася за захистом із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і згодом під час співбесід із представниками регіональної ДМСУ, позивач вказав, що основною причиною виїзду із Таджикистану був страх за його життя та життя його сім`ї, котрі могли постраждати через загальне переслідування державною владою всіх представників ПІВТ, оскільки він працював для забороненої партії, а також через заборону органами влади вільно сповідати іслам.

Після заборони діяльності ПІВТ, уряд країни почав переслідувати жінок мусульман, які носили хіджаб, заборонено читати намаз, закривалися мечеті, чим обмежували право мусульман Таджикистану на віросповідання.

Тобто позивач стверджував що потребує захисту за релігійними та приписаними політичними переконаннями, оскільки він є мусульманином та був прихильником забороненої опозиційної партії ПІВТ.

Судом встановлено, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, відповідач не врахував подані документи через відмінність написання імені та прізвища позивача і зазначених імені та прізвища в листах ПІВТ, а також через відмінності у індексу листів. Таке твердження відповідача, на переконання суду, є упередженим і не доведеним, а докази надані позивачем відхилені із формальних причин, оскільки, при повторному зверненні позивача за захистом в Україні було подано оригінал листа ПІВТ з його основними ідентифікаційними даними.

Cуд погоджується із доводами сторони позивача, що цей доказ є таким, що підтверджує факт того, що позивач є прихильником Партії Ісламського відродження Таджикистану.

При цьому, відповідачем цей факт не спростовано, як і не дано оцінку тому, що інформація по країні походження підтверджує факт існування та подальшої заборони Партії ісламського відродження Таджикистану.

За відомостями МЗС та про які відомо відповідачу зазначено, що Верховний суд Таджикистану своїм рішенням від 29 вересня 2015 року заборонив ПІВТ та визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення.

У 2015 році Управління Верховного комісарі ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини у Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ.

Крім того, судом було досліджено декілька офіційних джерел у засобах масової інформації, в яких вказано про те, що відбувається переслідування громадян Таджикистану, які були прихильниками Партії ісламського відродження Таджикистану.

Проте, відповідачем не проаналізовано інформацію щодо ситуації у Таджикистані та не прийнято до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства.

З аналізу вищевикладеного, суд приходить до висновку, що побоювання позивача про переслідування в країні походження Таджикистан є обґрунтованими, оскільки підкріплені фактичними доказами того, що ці побоювання є реальними, з урахуванням наданих доказів та інформації по країні походження. Ситуація в країні походження є доказом того, що відомості заявлені позивачем є доказом того, що його суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

Відповідно до ст.6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні;- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Слід відмітити, що позивач зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, усі важливі факти, що були в його розпорядженні надані відповідачу, твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за її справою.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе п`ять основних підстав, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань; заявника не виключають із статусу біженця.

В свою чергу, відповідно до п. 45, 66 Глави ІІ ч.І Керівництва УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування (п.45). Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна продемонструвати підтвердження цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п.66).

При цьому, саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, проте ці побоювання повинні бути реальними.

Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

При першому зверненні позивача за захистом в Україні ним було надано органу міграційної служби копію листа ПІВТ №00442/16, від 02.10.2016 року з основними ідентифікаційними даними позивача, а саме - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і що він є прихильником ПІВТ.

При першому зверненні ДМСУ не врахувало даний лист ПІВТ, оскільки за твердженням ДМСУ не завірена копія не є належним доказом. Інших зауважень до листа не було. Справу вів той самий співробітник міграційної служби.

При повторному зверненні до відповідача, позивач надав оригінал того самого листа і саме цей лист є доказом того, що позивач є прихильником ПІВТ (Сторінка 21 особової справи №2019UZ0001).

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Відповідач повинен був дослідити загрозу для позивача переслідування у майбутньому з урахування обставин, що мали місце до виїзду з Таджикистану і під час перебування в Україні. Цього відповідач не зробив.

Разом з тим з аналізу Висновку про відмову, відповідач встановив і не заперечує фактів, що:

- позивач громадянин Таджикистану;

- позивач за релігійною приналежністю мусульманин;

- що в Таджикистані існує Партія Ісламського Відродження Таджикистану і, що вона вважається екстремістською і є забороненою у Таджикистані;

- що в Таджикистані існує переслідування членів та прихильників ПІВТ, а також членів їх родин.

Як зазначено в п.10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.06.2011 року №3", суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Якщо аналізувати інформацію по країні походження то можна зробити висновок, що заява позивача про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту відповідачем була розглянута поверхнево.

Викладене та встановлені судом обставини свідчать про те, що у випадку, що розглядається, відповідач не встановив наявність конвенційних ознак, які дають право позивачу на оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, що дає суду підстави для висновку про протиправність рішення Головного управління Державної міграції служби України в Закарпатській області від 12 лютого 2019 року про відмову позивачу в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області прийняти стосовно позивача рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, судом зазначає наступне.

Під час судового засідання представником відповідача було заявлено, що задоволення даної позовної вимоги є порушення дискреційних повноваження суб`єкта владних повноважень.

Однак, суд вважає, що дані доводи є безпідставними з наступних підстав.

Вказану вимогу суд розцінює як похідну вимогу від вимоги про визнання неправомірним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 12 лютого 2019 року про відмову позивачу в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вже зазначалося судом, була встановлена протиправність дій відповідача, чим порушено права позивача.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та ст.1 Закону України №3671-VІ, а також Постанови Пленуму ВАСУ №3 від 16.03.2012р., поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 п."А" ст.1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що повернення особи до країни, де їй загрожує катування або нелюдське чи таке, що принижує людську гідність поводження чи покарання, буде порушенням ст.3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Зокрема це зазначено у рішенні по справі Салах Шіх проти Нідерландів від 11.01.2007 року (заява №1948/04 §135), у рішенні в справі "Солдатенко проти України" від 23.10.2008 року (заява №2440/07, §66), у рішенні в справі Мумінов проти Росії від 11.12.2008 року (№42502/06, §101), у справі Байсаков та інші проти України від 18.02.2010 року (заява №54131/08) суд наголосив:

"п.71 Ураховуючи незворотний характер шкоди, якої може завдати втілення стверджуваного ризику катування і поганого поводження, а також значущість, яку Суд надає статті 3, поняття ефективного засобу юридичного захисту за ст.13 вимагає: і) незалежного і ретельного вивчення заяви про існування суттєвих підстав вважати реальним ризик поводження, несумісного з гарантіями статті 3 у випадку вислання заявника до країни призначення, та іі) наявності засобу юридичного захисту, який автоматично зупиняє дію оскаржуваного рішення...".

Згідно зі ст.14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

У відповідності до ст.3 Конституції України Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст.26 Конституції іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

Під час розгляду справи стороною позивача було подано інформацію, що на веб ресурсі «Радіо Озоді» (Таджикістан) російською мовою оприлюднено Національним Банком Таджикістана «чорний» список осіб, які на думку уряду причетні до тероризму. Позивач присутній в даному списку під номером 2144.

Вказана інформація додатково спростовує доводи відповідача, що повернення в країну походження буде безпечною для особи.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Ч. 4ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи докази, які були досліджені судом, зважаючи, що мало місце повторне звернення позивача до суду для захисту порушеного права, то належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача є саме зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області прийняти стосовно позивача рішення про оформлення документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.

Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновків, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області про оскарження рішення про відмову в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області від 12 лютого 2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області прийняти стосовно ОСОБА_1 Рішення про оформлення документів щодо визнання бііженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П.Микуляк