Справа № 160/4187/19
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 грудня 2019 року м. Дніпросправа № 160/4187/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ливарно-механічний завод»

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року (головуючий суддя Сліпець Н.Є., повний текст складено 03.10.2019р.) у справі №160/4187/19 за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «Ливарно-механічний завод» про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

в с т а н о в и В :

Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з адміністративним позовом про стягнення з ТОВ «Ливарно-механічний завод» адміністративно-господарських санкцій у розмірі 3355143,74грн. В обґрунтуванні заявлених вимог посилався на те, що середньооблікова кількість штатних робітників, що працювали у ТОВ «Ливарно-механічний завод» у 2018 році становила 1380 осіб, у зв`язку з чим, відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю для відповідача складає 55 робочих місця. Зі звіту форми 10-ПІ вбачається, що фактично у 2018 році на підприємстві відповідача була працевлаштовані 29 осіб, якім відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність. Враховуючи середньорічну заробітну плату на підприємстві відповідача, позивачем розраховано суму штрафних санкцій за невиконання нормативу створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. Розмір адміністративно-господарських санкцій дорівнює 3355143,74грн., які і просив стягнути позивач з відповідача.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року позов задоволено.

За наслідками розгляду справи судом першої інстанції зроблено наступні висновки.

Обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

З аналізу положень Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено, що на підприємство покладено лише обов`язок щодо подачі до державної служби зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування осіб з інвалідністю.

Відповідачем неналежно виконано покладені на нього обов`язки щодо подачі до державної служби вказаної інформації, а саме підприємством подано до служби зайнятості звіти за формою 3-ПН, але не подано наказу про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Надані відповідачем докази не дозволяють встановити фактичну кількість працевлаштованих осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність.

31.05.2018р. на підприємстві звільнено одну особу з інвалідністю, однак звіт за формою 3-ПН подано лише у вересні 2018 року.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з підприємства адміністративно-господарських санкцій. Відповідач вказує на те, що ним надано належні та допустимі докази, які дозволяють дійти висновку про те, що підприємство вживало дії щодо працевлаштування осіб, яким встановлено інвалідність, а саме створено робочі місця для осіб вказаної категорії, подано звіти до державної служби зайнятості. Не дотримання визначеного нормативу щодо працевлаштування осіб, яким встановлено інвалідність, сталося не з вини підприємства, а у зв`язку з відсутністю інвалідів, які б могли бути працевлаштовані. Не погоджується відповідач і з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності підприємством фактичної кількості працевлаштованих осіб, яким встановлено інвалідність. З цього приводу відповідач вказує на те, що суду були надані накази, трудові книжки, які свідчили про фактичну кількість працевлаштованих осіб з інвалідністю. Безпідставними відповідач вважає і висновки суду першої інстанції відносно того, що 31.05.2018р. на підприємстві звільнено одну особу з інвалідністю - ОСОБА_1 , однак звіт за формою 3-ПН подано лише у вересні 2018 року. З цього приводу відповідач вказує на те, що ОСОБА_1 був прийнятий на посаду слюсаря і вказана посада не створювалася для працевлаштування особи з інвалідністю, у зв`язку з чим після звільнення ОСОБА_1 у підприємства не виникло обов`язку подавати звіт за формою 3 - ПН.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" № 875-XII від 21.03.1991 р. для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно із статтею 20 Закону № 875-XII підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті особами з інвалідністю робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.

Таким чином, за своєю правовою природою вказані штрафні санкції є адміністративно-господарськими санкціями, як один із видів господарсько-правової відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського кодексу України, підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських правовідносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських правовідносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усі залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.

Так, згідно статті 18 Закону №875-XII забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. <…> Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідіністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідіністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 18-1 Закону №875-XII особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна.

В силу частини 3 статті 18-1 цього Закону державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

З аналізу норм Закону №875-XII вбачається, що обов`язок щодо працевлаштування осіб з інвалідністю покладено як на суб`єктів господарювання так і на державу, від імені якої діють відповідні державні служби зайнятості.

Обов`язок суб`єкта господарювання полягає у виділенні та створенні робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, створенні умов праці та надання інформації державній службі зайнятості, необхідної для працевлаштування осіб з інвалідністю. В той же час, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком займатися пошуком осіб з інвалідністю для працевлаштування.

Отже суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині першій ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

Правильним є і висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» на підприємство покладено лише обов`язок щодо подачі до державної служби зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування осіб з інвалідністю.

Так, відповідно до п.4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення», N 5067-VI, 05.07.2012, роботодавці зобов`язані своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).

Порядок подання інформації про наявність вакансій врегульований наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013р. №316 «Про затвердження форми звітності № 3-ПН „Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" та Порядку її подання».

Отже, вказаним Наказом встановлена єдина форма призначена для інформування центру зайнятості населення про наявність вільних робочих місць, в тому числі призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, та порядок її подання.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи свідчать про те, що відповідачем до служби зайнятості подавалися звіти за формою №3-ПН.

В той же час, вказуючи на неналежність виконання відповідачем покладених на нього обов`язки щодо подачі до державної служби вказаної інформації, суд першої інстанції виходив з того, що підприємством до служби зайнятості не було подано наказу про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

З приводу таких висновків суду першої інстанції слід зазначити те, що чинне законодавство не передбачає обов`язку роботодавця подавати до служби зайнятості, окрім звітності за формою 3-ПН, накази про створення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

З приводу висновків суду першої інстанції про те, що надані відповідачем докази не дозволяють встановити фактичну кількість працевлаштованих осіб, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, слід зазначити те, що в матеріалах справи наявні копії наказів, трудових книжок щодо працевлаштування у 2018 році 42 осіб, яким відповідно до законодавства встановлено інвалідність.

Крім цього, з приводу таких висновків суду першої інстанції слід звернути увагу на те, що підставою для стягнення з відповідача адміністративно-господарських санкцій, визначено недотримання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю (згідно із звітом за формою 10-ПІ), а не надання доказів щодо фактичної кількості працевлаштованих осіб з інвалідністю.

Щодо висновків суду першої інстанції про недотримання відповідачем обов`язку щодо подання звітів до служби зайнятості, з огляду на те, що 31.05.2018р. на підприємстві звільнено одну особу з інвалідністю, однак звіт за формою 3-ПН подано лише у вересні 2018 року, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так встановлені обставини справи свідчать про те, що 31.05.2018р. на підприємстві звільнено одну особу з інвалідністю - ОСОБА_1 , який був прийнятий на посаду слюсаря, але вказана посада не створювалася для працевлаштування особи з інвалідністю, у зв`язку з чим після звільнення ОСОБА_1 у підприємства не виникло обов`язку подавати звіт за формою 3 - ПН.

Про фактичне працевлаштування осіб з інвалідністю на підприємстві та про вжиття підприємством заходів щодо працевлаштування осіб, яким встановлено інвалідність свідчать надані відповідачем докази, а саме: довідка про фактичну чисельність осіб з інвалідністю станом на 31.08.2019р., відповідно до якої фактична чисельність осіб з інвалідністю, що працюють на підприємстві складала 42 особи; наказ №128а від 30.08.2018р. відповідно до якого внесено зміни в штатний розклад структурних підрозділів підприємства та додатково створено робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю в кількості 15 одиниць; інформація про попит на робочу силу (вакансії) форми звітності №3-ПН, яка 06.09.2018р. була подана підприємством до територіального центру зайнятості населення з інформацією про наявність 15 вакансій підсобних робочих для осіб з інвалідністю; інформація про попит на робочу силу (вакансії) форми звітності №3-ПН, яка 12.10.2018р. була подана підприємством до територіального центру зайнятості населення з інформацією про наявність 1 вакансій підсобного робочого для особи з інвалідністю. Інформація подавалася у зв`язку зі звільненням одного працівника - особи з інвалідністю, а саме ОСОБА_2 , наказ №12 від 09.10.2018р. про припинення трудового договору.

Отже встановлені обставини справи свідчать про те, що відповідачем здійснювались усі належні від нього заходи для недопущення правопорушення, а відтак підстав для застосування до нього господарсько-правової відповідальності у вигляді штрафних санкцій, не існує.

З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову.

З огляду на відмову у задоволенні позову на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, у вигляді судового збору, який сплачено за подання апеляційної скарги, у розмірі 28 815,0грн.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст.316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ливарно-механічний завод» - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року у справі №160/4187/19 - скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволенні позову Дніпропетровському обласному відділенню Фонду соціального захисту інвалідів - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ливарно-механічний завод» судові витрати у розмірі 28815,0грн.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у строки, визначені ст..329 КАС України.

Вступну та резолютивну частину проголошено 10.12.2019р.

Повний текст постанови складено 11.12.2019р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк