Справа № 540/1574/19
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 540/1574/19
Головуючий в 1 інстанції: Войтович І.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Косцової І.П.

суддів - Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (далі - ГУ ДФС у Херсонській області АРК та м. Севастополі), в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 р. №Ф-976-50 (У).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що оскаржувана вимога складена податковим органом передчасно, без урахування усіх обставин у справі, оскільки з 05.12.2013 року вона не здійснювала підприємницької діяльності, а також не подавала жодної звітності.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019р., яке ухвалено в порядку письмового провадження, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування " не звільняє підприємця від обов`язку сплачувати страхові внески з причин відсутності у останнього доходу за звітний період. При цьому зазначив, що сума мінімального страхового внеску має сплачуватись платником такого податку обов`язково, незалежно від отриманого доходу. З приводу недоліків в оформленні оскаржуваної вимоги зазначив, що окремі дефекти вказаного рішення не можуть бути підставою для його скасування.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати прийняте у справі судове рішення та постановити нове про задоволення позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначила, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, не врахував, що в період реєстрації її підприємницької діяльності положення чинного законодавства не передбачали обов`язку сплачувати ЄСВ в період відсутності доходу. Разом з тим, зміни щодо порядку нарахування ЄСВ починають застосовуватись до правовідносин лише з 01.01.2017 року.

Вважає, що визначена податковим органом сума недоїмки з єдиного внеску ґрунтується виключно на даних інтегрованої картки платника та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Водночас, з урахуванням положень ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», розмір грошового зобов`язання з єдиного внеску має ґрунтуватись на підставі акту перевірки, податкової звітності, бухгалтерських та інших документів, які підтверджують суми виплат (доходу), на які нараховується відповідний внесок.

Також зазначила, що оскільки вона зареєстрована як фізична особа-підприємець згідно Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», до неї не можуть застосовуватись положення частини 3 ст. 5 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Крім того вважає, що сфера дії Податкового кодексу України не поширюється на правовідносини, пов`язані із збором та веденням єдиного внеску, отже податковий орган, пред`явивши позивачу вимогу про сплату боргу з ЄСВ, вийшов за межі своїх повноважень.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДФС у Херсонській області АРК та м. Севастополі зазначило, що суд першої інстанції вірно встановив усі обставини справи та надав їм належну правову оцінку, у зв`язку з чим просив залишити судове рішення без змін.

Враховуючи відсутність клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст. 311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

З 05 грудня 2013р. ОСОБА_1 перебуває на обліку у Новокаховському управлінні ДФС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі як фізична особа-підприємець.

Згідно даних інтегрованої картки платника станом на 31.12.2018р. за ФОП ОСОБА_1 рахується заборгованість із сплати єдиного внеску на суму 15819,54 грн.

Вказана заборгованість складається з наступних періодів: за 2017 р. позивачу нараховано 8 448 грн. (3 200 х 22% = 704х12), а за 2018 р. нараховано 7 371,54 грн. (3 723 х 22% = 819,06 х 9).

06 листопада 2018 р. ГУ ДФС у Херсонській області АРК та м. Севастополі складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-976-50 (У), в якій податковий орган визначив позивачу заборгованість з єдиного внеску на суму 15819,54 грн.

26 листопада 2018 р. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесено запис №30009378 про припинення ОСОБА_1 підприємницької діяльності.

Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018р. №Ф-976-50 (У). протиправною, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апелянта і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції, з огляду на наступне.

Пунктом 2 ч.1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ) встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно п 4 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VІ платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною 4 ст. 4 Закону №2464-VІ передбачено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VІ визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Абзацом 2 п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI встановлено, що у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (зміни до пункту цієї статті внесені з 01 січня 2017 року).

За приписами ч.5 ст.8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Аналіз наведених вище положень Закону №2464-VI свідчить, що з 2017 року фізичні особи - підприємці, в тому числі і ті, які не одержували доходів, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, мінімальний розмір якого з 1 січня 2017 року становить 704 грн. на місяць (22% від 3200 грн.), а з 2018 року 819,06 грн. на місяць (22% від 3723 грн.).

Колегія суддів підкреслює, що такі нововведення законодавець передбачив саме з 1 січня 2017 року, адже до цього періоду, підприємці, які не отримували доходи у звітному місяці, мали право не сплачувати єдиний внесок. Натомість, з моменту внесення змін у чинне законодавство щодо порядку та умов сплати єдиного внеску, такі зміни набули статусу обов`язкових до виконання для всіх платників незалежно від часу реєстрації в якості фізичної особи-підприємця.

Пунктом 3 розділу IV Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 20.04.2015 року №449 (далі - Порядок №449) та ст.25 Закону 2464-VI визначено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо, зокрема, платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Таким чином, враховуючи, що позивачка у 2017-2018 роках була зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця, що підтверджується витягом з ЄДР, з 01 січня 2017 року в неї виник обов`язок щодо сплати єдиного внеску, навіть у разі не отримання доходу.

Відповідно до ч.8 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Ураховуючи, що запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача внесено до реєстру 26 листопада 2018 р., то саме з цієї дати позивач не повинен сплачувати єдиний внесок.

З приводу доводів апелянта, що визначена податковим органом сума недоїмки з єдиного внеску може ґрунтуватись виключно на підставі даних акту перевірки, податкової звітності, бухгалтерських та інших документів, які підтверджують суми виплат (доходу), на які нараховується відповідний внесок, колегія суддів вказує, що Порядок №449 передбачає можливість нараховувати єдиний внесок, у тому числі на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, за відсутності перелічених вище документів.

Щодо доводів апелянта, що на момент реєстрації його підприємницької діяльності чинне законодавства не передбачало обов`язку сплачувати авансовані внески у зв`язку з відсутністю доходів, судова колегія зазначає, що у даному випадку позивачу нараховано заборгованість з єдиного внеску з 01.01.2017р. по ІІІ кв. 2018р.

Також колегія суддів вважає помилковими доводи апелянта, що податковий орган, пред`явивши позивачу вимогу про сплату боргу з ЄСВ вийшов за межі своїх повноважень, оскільки вказані повноваження передбачені ст. 13 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку, що дії відповідача по формуванню відносно позивача податкової вимоги про сплату заборгованості з єдиного внеску здійснені на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та з додержанням інших вимог встановлених ч.2 ст. 2 КАС України.

Резюмуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою, відповідно до ст. 316 КАС України, для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас п.2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.10 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, колегія суддів дійшла висновку, що оскарження рішення апеляційного суду можливо лише у випадках, перелічених вище.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Херсонській області, Автономній Республіці Крим та м. Севастополі про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки)- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Косцова І.П.
Судді Осіпов Ю.В. Скрипченко В.О
Повне судове рішення складено 09.12.2019 року.