Справа № 160/8958/19
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2019-12-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 року Справа № 160/8958/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Серьогіної О.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні в м. Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
13.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровської області незаконною.
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області включити до страхового стажу ОСОБА_1 наступні періоди трудового стажу: з 09.12.1977 року по 09.08.1978 рік, з 01.09.1978 року по 14.09.1979 рік, з 17.11.1982 року по 24.02.1983 рік, з 19.07.1989 року по 31.05.1994 рік, з 05.01.1999 року по 27.10.2000 рік та зробити перерахунок пенсії з врахуванням вищезазначених періодів страхового стажу.
Позивачем в обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13.08.2019 року він звернувся до з заявою про нарахування йому пенсії за віком. 30.08.2019 року позивачем було отримано лист від ГУ ПФ України в Дніпропетровській області про відмову в зарахуванні до страхового стажу періоди трудового стажу з 09.12.1977 року по 09.08.1978 рік, з 01.09.1978 року по 14.09.1979 рік, з 17.11.1982 року по 24.02.1983 рік через те, що в трудовій книжці в записах, які стосуються вищезазначених періодів трудового стажу є незначні виправлення, які були допущені під час заповнення трудової книжки позивача на підприємстві, на якому він був працевлаштований. Також відповідачем було відмовлено в зарахуванні до страхового стажу періоду трудового стажу з 19.07.1989 року по 31.05.1994 рік через те, що запис про звільнення було скріплено печаткою на якій зазначено «Українська PCP» та документи щоб свідчили про реєстрацію підприємства, на якому був працевлаштований позивач, не було надано останнім. Також до страхового стажу позивача не було зараховано період трудового стажу з 05.01.1999 року по 27.10.2000 рік через те, що рік прийому на роботу не відповідає року, який зазначено в наказі про прийняття на роботу позивача, що призвело до недостатньої кількості трудового стажу для призначення позивачу пенсії за віком в цілому та порушення його прав та законних інтересів позивача. Позивач вважає, що оскільки зазначені відповідачем помилки були допущені підприємствами, на яких він працював, даний факт не може бути підставою для позбавлення останнього права на отримання пенсії, оскільки це приводить до значного погіршення його матеріального становища. Відповідач не врахував те, що позивач не має нести відповідальності за кадрову роботу підприємств, в яких він працював, та за порядок оформлення цією установою документів, адже, на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені в його трудовій книжці. За таких обставин, позивач просив задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.10.2019 р. відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи.
01.11.2019 року від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на адміністративний позов, в обґрунтування якого зазначено, що 13.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з особистою заявою та документами щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України № 1058 від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Проте, до страхового стажу позивача не враховано наступні періоди роботи: з 09.12.1977 року по 09.08.1978 року, з 01.09.1978 року по 14.09.1979 рік; з 17.11.1982 року по 24.02.1983 рік, тому що в записах трудової книжки виявлені виправлення, що є порушення Інструкції введення трудових книжок. Також позивачу не було зараховано до загального страхового стажу період роботи з 17.09.1989 року по 31.05.1994 року, оскільки запис про звільнення скріплена печаткою Української PCP. Статтею 11 Угоди про створення Співдружності Незалежних Держав передбачено, що з моменту підписання цієї Угоди на територіях держав, що її підписали, не допускається застосування норм третіх держав, у тому числі колишнього Союзу PCP у зв`язку з тим, що усі нормативно-правові акти Союзу PCP припинили свою дію та втратили свою чинність. 11 травня 1992 року Верховною Радою України була прийнята постанова «Про заходи щодо забезпечення виконання вимог дозвільної системи» № 2318-ХІІ, відповідно до якої Міністерство Внутрішніх справ України було зобов`язано розробити відомчі інструкції з питань порядку виготовлення печаток і штампів та подати їх на затвердження Кабінету Міністрів України. На виконання вищезазначеної постанови, Міністерством Внутрішніх Справ України 18.10.1993 року була розроблена «Інструкція про порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів» № 643, яка визначила порядок видачі дозволів на виготовлення печаток і штампів, порядок їхнього користування, детальний опис цих печаток та штампів, та порядок їх зберігання й знищення. Відповідач зазначає, що відповідно до п.7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України Постанови Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року № 118 ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках і штампах. При цьому, документи щодо факту наявності/відсутності реєстрації підприємства, посадова особа якого скріпила запис про звільнення з роботи печаткою Української PCP, як суб`єкта господарювання, для розгляду при призначенні пенсії не надавались, у зв`язку з чим, позивачу на було зараховано вказаний період роботи. Період роботи з 05.01.1999 року по 27.10.2000 року, не було зараховано до загального страхового стажу позивача, у зв`язку з тим, що рік прийому на роботу не відповідає року в наказі про прийом на роботу. Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року затверджений порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. На підставі вищевикладеного, відповідач вважає неможливим зарахувати зазначені періоди до страхового стажу позивача до надання уточнюючих довідок. Тому листом Головного управління від 21.08.2019 року № 559/03.7-22 правомірно на законних підставах було відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058 від 09.07.2003 року у зв`язку із відсутністю у нього необхідного страхового стажу. Щодо позовних вимог стосовно здійснення позивачу перерахунку пенсії позовні вимоги є передчасними оскільки на теперішній час позивач на обліку в Головному управлінні не перебуває та пенсію не отримує, оскільки йому відмовлено в призначенні пенсії за віком. На підставі викладеного, відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Згідно з ч. ч. 5, 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 13.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058 від 09.07.2003 року.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 21.08.2019 року № 559/03.7-22 ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
При цьому у вказаному листі зазначено, що до страхового стажу позивача не було зараховано наступні періоди роботи позивача:
- з 09.12.1977 року по 09.08.1978 року, з 01.09.1978 року по 14.09.1979 рік; з 17.11.1982 року по 24.02.1983 рік, тому що в записах трудової книжки виявлені виправлення, що є порушення Інструкції введення трудових книжок № 58;
- з 17.09.1989 року по 31.05.1994 року, оскільки запис про звільнення скріплена печаткою Української PCP. Документи щодо факту наявності/відсутності реєстрації підприємства, посадова особа якого скріпила запис про звільнення з роботи печаткою Української PCP, як суб`єкта господарювання, для розгляду при призначенні пенсії не надавались.
- з 05.01.1999 року по 27.10.2000 року, не було зараховано до загального страхового стажу позивача, у зв`язку з тим, що рік прийому на роботу не відповідає року в наказі про прийом на роботу.
За документами поданими для призначення пенсії відповідачем зараховано до загального стажу, що надає право на призначення пенсії за віком 20 років 06 місяців 22 дні.
Не погоджуючись з відмовою відповідача у призначенні пенсії за віком позивач звернувся до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Так, відповідно до Конституції України гарантування непрацездатним громадянам України права на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій передбачено Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII.
Згідно із пунктом "а" статті 3 вказаного Закону, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема: особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Разом з цим, статтею 56 вказаного Закону до видів трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію віднесено, серед іншого: роботу, виконувану на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв; при обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Також, згідно із статтею 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній. Пунктом 1 даного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.
Аналіз наведених правових положень свідчить про те, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Як вбачається з листа Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 21.08.2019 року № 559/03.7-22 підставою для не зарахування періодів стажу роботи позивача 09.12.1977 року по 09.08.1978 року, з 01.09.1978 року по 14.09.1979 рік; з 17.11.1982 року по 24.02.1983 рік, з 17.09.1989 року по 31.05.1994 року та з 05.01.1999 року по 27.10.2000 року до загального страхового стажу, стало те, що у трудовій книжці мають місце виправлення.
Судом досліджено надану копію трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 -І № 1773825 та не встановлено обставин, які б унеможливлювали зарахування періодів роботи позивача з 09.12.1977 року по 09.08.1978 року, з 01.09.1978 року по 14.09.1979 рік; з 17.11.1982 року по 24.02.1983 рік, з 17.09.1989 року по 31.05.1994 року та з 05.01.1999 року по 27.10.2000 року, які в ній зазначені до трудового стажу.
Наказом Міністерства праці України за №58 від 29.07.1993 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (надалі, також Інструкція).
Відповідно до пункту 1.1 "Загальні положення" Інструкції трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Пунктами 1.1, 2.2, 2.4, 2.14, 2.15 Інструкції передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення; у графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства, під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу, у графі 3 пишеться: "Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво" із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду; якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа перейменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.
Водночас, пунктами 2.6, 2.8 - 2.10 Інструкції передбачено, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Якщо підприємство, яке зробило неправильний або неточний запис, ліквідоване, відповідний запис робиться правонаступником і засвідчується печаткою, а в разі його відсутності - вищестоящою організацією, якій було підпорядковане підприємство, а в разі його відсутності - облархівом, держархівом м. Києва, держархівом м. Севастополя і держархівом при Раді Міністрів Криму. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та ін. мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження. Показання свідків не можуть бути підставою для виправлення занесених раніше записів. У розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за № таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу.
З урахуванням наведеного, суд критично ставиться до позиції відповідача, відповідно до якої окремі виправлення можуть бути підставою для незарахування періоду роботу до загального страхового стажу, оскільки обов`язок щодо заповнення трудових книжок покладено саме на роботодавця.
Матеріали справи не містять доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки позивача містять неправдиві або недостовірні відомості, а тому зазначені відповідачем недоліки не можуть бути самостійною підставою для відмови у призначенні позивачу пенсії за віком.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на його особисті права.
Суд зауважує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17.
Крім того, частиною 3 статті 44 Закону №1058 передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Відповідні положення кореспондуються і в Законі України «Про пенсійне забезпечення».
Так, згідно з ч. 1 ст. 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок №22-1).
На підставі пункту 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).
Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Отже, чинним законодавством України передбачено право органів Пенсійного фонду при призначенні/перерахунку пенсії перевіряти обґрунтованість видачі документів та достовірність поданих відомостей.
Проте, в даному випадку відповідач не скористався своїм правом перевірки достовірності записів у трудовій книжці, натомість відмовивши у зарахуванні періоду роботи з 09.12.1977 року по 09.08.1978 року, з 01.09.1978 року по 14.09.1979 рік; з 17.11.1982 року по 24.02.1983 рік, з 17.09.1989 року по 31.05.1994 року та з 05.01.1999 року по 27.10.2000 року без обґрунтованих підстав, пославшись лише на формальні неточності у записах.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування у спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.
При цьому відповідачем не надано жодних доказів правомірності свого рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача зробити перерахунок пенсії з врахуванням вищезазначених періодів страхового стажу суд вважає за необхідне відмовити, оскільки вони є передчасними, у зв`язку з тим, що пенсія позивачу не призначалась.
Крім того, суд вважає за можливе, згідно положень ч. 2 ст. 9 КАС України, вийти за межі позовних вимог з метою захисту прав позивача та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву позивача від 12.08.2019 року з урахуванням висновків суду зазначених в цьому рішенні, визнавши при цьому дії відповідача щодо відмови в зарахуванні стажу та призначенні пенсії протиправними.
Крім того, в адміністративному позові позивачем не ставиться питання про скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 21.08.2019 року № 559/03.7-22, яким позивачу було відмовлено в призначенні пенсії, хоча воно породжує для неї певні правові наслідки у вигляді відмови в призначенні пенсії за віком, висновки цього рішення є обов`язковими для позивача.
При цьому, суд зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З огляду на викладене та з метою повного та ефективного захисту прав, свобод інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 21.08.2019 року № 559/03.7-22.
З урахуванням встановлених обставин, суд вважає за необхідне позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позовної заяви до суду в розмірі 768,40 грн.
Отже, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір за подачу позовної заяви до суду підлягає стягненню з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань в сумі 384,20грн. (50%).
Керуючись ст.ст. 2, 5-10, 72-90, 139, 242-246, 205, 250, 255, 257-263, 293-295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 21.08.2019 року № 559/03.7-22 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Серьогіна