Справа № 280/2624/19
Суддя: Конишева Олена Василівна
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

09 грудня 2019 року (15 год. 59 хв.)Справа № 280/2624/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Конишевої О.В.,

за участю секретаря судового засідання Бойко К.О.,

представників сторін:

позивача - Левченко В.Є., Бойко Р.І.,

відповідача - Кондратенко Є.М., Ващиліна І.В.,

третьої особи - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя (69063, м. Запоріжжя, вул. Земського лікаря Лукашевича, 4)

до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (69032, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 25)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 )

про визнання протиправним акту перевірки та скасування постанов про накладення штрафів,

ВСТАНОВИВ:

31.05.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя до Головного управління Держпраці у Запорізькій області, в якому позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд:

-визнати протиправним акт інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області від 23 квітня 2019 року №ЗП1571/566/АВ Квартирно-експлуатаційного відділу міста Запоріжжя;

-визнати протиправним та скасувати Постанову №ЗП1571/566/АВ/П/ЗБ-2-ФС від 14.05.2019 року про накладення штрафу посадовими особами Головного управління Держпраці у Запорізькій області;

-визнати протиправним та скасувати Постанову №ЗП1571/566/АВ/П/ІП-1-ФС від 14.05.2019 року про накладення штрафу посадовими особами Головного управління Держпраці у Запорізькій області;

-визнати протиправним та скасувати наказ №723 від 12 квітня 2019 року управління Держпраці у Запорізькій області «Про проведення інспекційного відвідування»;

-визнати протиправним та скасувати направлення №491 від 12 квітня 2019 року про проведення заходу державного нагляду (контролю) інспекційного відвідування управління Держпраці у Запорізькій області;

- визнати протиправним та скасувати припис управління Держпраці у Запорізькій області про усунення виявлених порушень за №ЗП1571/566/АВ/П від 06 травня 2019 року.

Ухвалою від 05.06.2019 позовну заяву залишено без руху в зв`язку її з невідповідністю вимогам ст. 160 КАС України.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою від 02.07.2019 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 01.07.2019 задоволено заяву позивача про забезпечення позову, якою зупинено дію Постанови № ЗП 1571/566/АВ/П/ЗБ-2-ФС від 14.05.2019 про накладання штрафу посадовими особами Головного управління Держпраці у Запорізькій області до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 280/2624/19; зупинено дію Постанови № ЗП 1571/566/АВ/П/ІП-1-ФС від 14.05.2019 про накладання штрафу посадовими особами Головного управління Держпраці у Запорізькій області до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі № 280/2624/19.

23.07.2019 суд задовольнив клопотання сторін про зупинення провадження у справі для надання сторонам часу для примирення до 01.10.2019.

Ухвалою суду від 01.10.2019 поновлено провадження у справі.

Ухвалою від 01.10.2019, яка занесена до протоколу судового засідання, суд залучив ОСОБА_2 , як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та відкладено підготовче засідання на 21.10.2019.

Ухвалою суду від 21.10.2019 продовжено строк проведення підготовчого засідання строком на 30 днів, наступне підготовче засідання призначено на 19.11.2019.

Протокольною ухвалою суду від 19.11.2019 за клопотанням сторін закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на той же день.

У судовому засіданні 19.11.2019 оголошено перерву до 09.12.2019.

В обґрунтування позову позивач послався на те, що порушень норм діючого законодавства про працю, які зазначені у Приписі відповідача за № ЗП1571/566/АВ/П від 06 травня 2019 року він не допускав, викладені у постановах № ЗП 1571/566/АВ/П/ЗБ-2-ФС і ЗП 1571/566/АВ/П/ІП-1-ФС факти порушень не відповідають дійсності, підприємство діяло в допустимих рамках діючого законодавства про працю. Так, додаткова відпустка 7 діб третій особі ОСОБА_3 не надається та не компенсується у разі звільнення, розрахунок при звільненні (у тому числі заробітна плата за березень 2019 року та компенсація за відпустку) був проведений в межах місячного терміну, заяви на компенсацію згідно від ОСОБА_3 до позивача не надходило, заборгованість відсутня. Позивач вважає, що ним не будо порушено і строки повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника - ОСОБА_4 на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки фактично ОСОБА_4 приступила до роботи о 16.00 17.04.2018, а о 16.07 того ж дня позивачем було здійснено відповідне повідомлення. Також позивач стверджує, що не відповідають дійсності посилання в оскаржуваних постановах про порушення строків виплати заробітної плати працівникам, компенсації за відпустки, зокрема ОСОБА_2 і заробітної плати при звільненні ОСОБА_5 . Крім того, на думку позивача, проведення відповідачем інспекційного відвідування Квартирно- експлуатаційного відділу міста Запоріжжя є протиправним.

Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній у задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на те, що інспекційне відвідування було проведено за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю, при проведенні відвідування відповідач діяв у межах повноважень, в результаті інспекційного відвідування встановлено порушення позивачем чинного трудового законодавства, зокрема, ст. 115, 116 КзпП України, що стало підставою для прийняття постанов про накладання штрафів.

Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, правом на надання письмових пояснень не скористалась, однак у судовому засідання підтримав позицію відповідача.

Позивач з відзивом не погодився і у відповіді на відзив зазначив, що звільнений ОСОБА_2 дав усну згоду на порушення строків розрахунку при звільненні, фактично розрахунок проведений в межах місячного терміну. Також позивач вважає, що ним не порушено строків виплати заробітної плати, оскільки вона здійснюється двічі на місяць. Крім того, на думку позивача, відповідач діяв неправомірно, досліджуючи під час інспекційного відвідування не лише питання, зазначені в направленні і в наказі на перевірку, але і інші питання, які не підлягали контролю.

У судовому засіданні представники учасників справи підтримали свої правові позиції і надали суду пояснення, аналогічні тим, що викладені в заявах по суті.

У судовому засіданні 09.12.2019 справу розглянуто, проголошено вступну і резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

29.03.2019 до відповідача надійшло звернення третьої особи - ОСОБА_2 , який просив перевірити правомірність і повноту проведеного розрахунку при звільненні з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя.

12.04.2019 відповідачем прийнято наказ № 723 про проведення інспекційного відвідування позивача на підставі звернення ОСОБА_2 в термін до 23.04.2019, видано направлення № 491 на проведення інспекційного відвідування головному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів - ОСОБА_6

Інспекційне відвідування проведено з 14.00 год 18.04.2019 до 16.20 год 23.04.2019.

За результатами інспекційного відвідування 23.04.2019 відповідачем складено акт № ЗП1571/566/АВ.

06.05.2019 на підставі зазначеного акту відповідачем винесено припис за №ЗП1571/566/АВ/П , яким зобов`язано позивача усунути виявленні порушення.

14.05.2019 відповідачем на підставі акту № ЗП1571/566/АВ прийнято постанови про накладення штрафу посадовими особами Головного управління Держпраці у Запорізькій області №ЗП1571/566/АВ/П/ЗБ-2-ФС та №ЗП1571/566/АВ/П/ІП-1-ФС

Не погоджуючись з проведенням перевірки і її результатами, позивач оскаржив до суду зазначені наказ про проведення інспекційного відвідування, направлення на інспекційне відвідування, акт за результатами проведення інспекційного відвідування, припис про усунення порушень, постанови про накладання штрафу посадовими особами.

Вирішуючи питання правомірності проведення інспекційного відвідування суд зазначає наступне

За приписами підпункту 9 пункту 4 Положення, Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування.

Підпунктом 54 пункту 4 Положення передбачено, що Державна служба України з питань праці має право накладати у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання розпоряджень посадових осіб Держпраці.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 7 Положення).

В даному випадку Головне управління Держпраці у Запорізькій області є територіальним органом Державної служби України з питань праці.

Станом на момент виникнення спірних відносин процедуру проведення Управліннями Держпраці перевірки стану додержання законодавства про працю, визначено Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон №877-V) та Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017 (далі -Порядок №295).

Відповідно до ч. 4, 5 ст.2 Закону №877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Державний нагляд (контроль) здійснюється за принципами, зокрема, здійснення державного нагляду (контролю) лише за наявності підстав та в порядку, визначених законом (ст.3 Закону №877-V).

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема: Держпраці та її територіальних органів.

Інспекційні відвідування проводяться, зокрема за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту (пп.3 п.5 Порядку №295).

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття рішення відповідачем про проведення інспекційного відвідування позивача стало звернення звільненого працівника позивача - ОСОБА_2 , що узгоджується із пп.3 п.5 Порядку №295.

При цьому вказаним Порядком не передбачено погодження здійснення заходів державного контролю за додержанням законодавства про працю центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері державного нагляду (контролю), або відповідним державним колегіальним органом, як і погодження Держпрацею України, що свідчить про необґрунтованість доводів позивача у відповідній частині.

Також не є обґрунтованими та доведеними доводи позивача, що відповідач мав право проводити перевірку тільки з тих питань, які слугували підставою для призначення інспекційного відвідування, як того вимагає ч. 1 ст. 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», адже частиною 5 статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначено вичерпний перелік його норм, дотримання яких зобов`язані забезпечити Держпраці та його територіальні органи при здійсненні державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення, серед яких є ч. 3 ст. 6 Закону, якою передбачено, що суб`єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Стосовно підстави позову про те, що інспекційне відвідування було призначене з порушенням порядку, встановленого законодавством чинного на момент його призначення, суд зазначає наступне.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі № 826/8917/17 визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до статті 265 частини 2 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду. За змістом статті 325 частини 1 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Таким чином постанова Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" підлягала застосуванню до 14 травня 2019 року.

Тому підстави проведення інспекційного відвідування позивача на момент його призначення були визначені пунктом 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ №295 від 26 квітня 2017 року. Як зазначалось, даний Порядок був затверджений відповідно до ст.259 КЗпП України, а тому правомірно застосовувався органами державного контролю за додержанням законодавства про працю до визнання його нечинним.

Отже, оскільки інспекційне відвідування призначено відповідачем до моменту втрати чинності постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року № 295 «Про деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», враховуючи те, що позивач допустив працівників відповідача до інспекційного відвідування, а також те, що інспекційне відвідування закінчилось до 14.05.2019 року, суд вважає, що відповідач мав право за наслідками інспекційного відвідування прийняти відповідні постанови про накладання штрафів.

Надаючи правову оцінку посиланням позивача на перевищення відповідачем повноважень при прийнятті наказу № 723 від 12.04.2019 про проведення інспекційного відвідування і направлення на проведення заходу контролю № 491 від 12.04.2019, суд звертає увагу на те, що якщо позивач вважає порушеним порядок та підстави призначення інспекційного відвідування щодо нього, належним способом захисту його прав, у даному випадку був не допуск посадових осіб контролюючого органу до такого відвідування.

Якщо ж допуск до перевірки відбувся і наказ реалізований як прийнятий в межах закону і компетенції, в подальшому предметом розгляду в суді має бути зміст виявлених порушень законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. В задоволенні відповідних позовів має бути відмовлено, оскільки правові наслідки оскаржуваних дій за таких обставин є вичерпаними, а отже, задоволення позову не може призвести до відновлення порушених прав скаржників, оскільки після проведення перевірки права особи порушують лише наслідки проведення відповідної перевірки.

Вказані висновки суду узгодженні з правовою позицією Верховного Суду, викладені в постановах від 17 квітня 2019 року у справі №825/1439/17, від 21 лютого 2019 року у справі №807/2062/17, від 13 березня 2018 року в справі №804/1113/16, від 30 листопада 2018 у справі № 808/1641/15, від 30 листопада 2018 у справі №804/1297/16.

Таким чином, суд вважає, що позивач, допустивши посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки, тим самим втратив своє право на оскарження наказу №723 від 12.04.2019 про проведення інспекційного відвідування, а направлення на проведення заходу контролю № 491 від 12.04.2019 взагалі не є належним способом захисту, так як права позивача можуть бути порушені лише наслідками проведення такої перевірки.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що при призначенні і проведенні інспекційного відвідування відповідачем не було порушено встановленого порядку.

Щодо суті порушень законодавства про працю, викладених в акті № ЗП1571/566/АВ від 23.04.2019 за результатами інспекційного відвідування, з яким не погодився позивач, суд встановив таке.

За висновками акту позивачем несвоєчасно повідомлено орган ДФС про прийняття на роботу ОСОБА_4 ,, оскільки останню прийнято на роботу 17.04.2018, враховуючи режим роботи підприємства фактично допущено до роботи о 8.00 год, проте повідомлення направлено лише о 16.40 год. Згідно із ч.3 ст. 24 КЗпП працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частину 2 Постанови КМУ № 413 від 17.06.2015, яка також регулює спірні правовідносини встановлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним. З цих норм вбачається, що роботодавець повинен направити повідомлення органам ДФС до того, як працівник приступить до роботи. Позивач не погоджується з висновками інспектора щодо несвоєчасності повідомлення про прийняття на роботу ОСОБА_4 і стверджує, що в перший робочий день остання була допущена до роботи лише о 16.00 год, а до цього часу проводила інструктаж з охорони праці. Суд критично ставиться до цього твердження, оскільки за наказом від 17.04.2018 № 85 ОСОБА_4 прийнято на роботу з 17.04.2018, при цьому в наказі зазначено, що вступний інструктаж з охорони праці проведено 16.04.2018. В повідомленні про прийняття працівника на роботу також датою початку роботи зазначено 17.04.2018. Враховуючи режим роботи позивача (початок - о 8.00 год) суд не вбачає підстав вважати, що ОСОБА_4 не було допущено до роботи з початку робочого дня. Відтак, повідомлення направлено після того, як працівник приступив до роботи.

Другим порушенням, зафіксованим відповідачем, є порушення строків виплати заробітної плати, передбачених ч. 1 ст. 115 КЗпП України. Так, за зазначеною нормою заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що при виплаті зарплати роботодавець повинен дотриматись кожної з наступних вимог, а саме здійснювати виплату: у робочі дні за графіком роботи підприємства; не рідше ніж двічі на місяць, при цьому проміжок часу між виплатами не має перевищувати 16 календарних днів; не пізніше 7-ми днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. З матеріалів справи встановлено, що позивачем виконувались всі ці вимоги, крім вимоги дотримання шістнадцятиденного проміжку часу між виплатами. Так, проміжок часу між виплатою заробітної плати за 2 половину січня 2019, яку здійснено 25.01.2019 і заробітною платою за 1 половину лютого 2019 (була виплачена 12.02.2019) складає 18 днів, між виплатою заробітної плати за 2 половину лютого 2019, яку здійснено 22.02.2019 і заробітною платою за 1 половину березня 2019 (була виплачена 13.03.2019) складає 19 днів. Тобто, позивачем допущено порушення вимог ст. 115 КЗпП України.

Акт інспекційного відвідування містить посилання на порушення позивачем строків виплати заробітної плати за час щорічної відпустки, зокрема, працівникам ОСОБА_7 і ОСОБА_2 . В позові позивач не погоджується з висновком про порушенням строків виплат ОСОБА_2 , зазначаючи, що заяви на надання відпустки подані у строк, менший 14 днів, строки виплати узгоджуються сторонами, ОСОБА_2 не висловлював бажання отримати належну суму до відпустки. Суд вважає таку позицію хибною з огляду на таке. Відповідно до ч. 4 ст. 115 КЗпП України заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Вбачається, що цей припис законодавця не є таким, що виконується на розсуд учасників правовідносин. При цьому термін виплати не пов`язується з часом надання працівником заяви про відпустку.

Далі, позивачем не надано належних і допустимих доказів на спростування висновків акту про порушення строків розрахунку при звільненні. Так, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Такий порядок визначений статтею 116 КЗпП. Днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки. Не заперечуючи факт розрахунку зі звільненою 04.01.2019 ОСОБА_5 лише 14.01.2019, позивач пояснює, що на дату звільнення не було затверджено кошторис позивача, який фінансується з бюджету, що виключає його вину. З цього приводу суд зазначає, що відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних працівникові коштів та не звільняє його від відповідальності, тому відсутність кошторису не має правового значення по суті порушення. Також у відповіді на відзив позивач не спростовує висновків акту про те, що розрахунок зі звільненим 22.03.2019 ОСОБА_2 було проведено з порушенням строків виплати (26.03.2019), пояснюючи це порушення усною домовленістю з працівником та наступними за 22.03.2019 вихідними днями. Суд не може вважати належним та допустимим доказом усну домовленість та той факт що наступні дні після звільнення є вихідні, що позбавило позивача можливості своєчасно виплатити належні суми, з огляду на те, що характер законодавчого припису щодо строків розрахунку при звільненні є імперативним.

Матеріалами справи підтверджується і правомірність висновку відповідача про порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 83 КЗпП України, а саме невиплата звільненому ОСОБА_2 грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. При цьому відповідач обгрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2 як начальник сторожової групи має право на відпустку тривалістю 24 доби та додаткову відпустку за ненормований робочий день тривалістю 7 діб відповідно до колективного договору позивача (п.5.11) і додатку № 3 до колективного договору, що визнається позивачем. Суд враховує, що ненормований робочий день - це особливий режим робочого часу, який встановлюється для певної категорії працівників у разі неможливості нормування часу трудового процесу (наказ Мінпраці від 10.10.1997 р. №7). У разі потреби ця категорія працівників виконує роботу понад нормальну тривалість робочого часу (ця робота не вважається надурочною). Міра праці у цьому випадку визначається не тільки тривалістю робочого часу, але також колом обов`язків і обсягом виконаних робіт (навантаженням). При цьому міністерства та інші центральні органи виконавчої влади за погодженням з відповідними галузевими профспілками можуть затверджувати орієнтовні переліки робіт, професій і посад працівників з ненормованим робочим днем. Але конкретний список професій і посад, на яких може застосовуватися ненормований робочий день, визначається колективним договором. Отже, підприємство, установа, організація самостійно в колективному договорі визначає перелік професій і посад, до яких може застосовуватися ненормований робочий день (з урахуванням орієнтованого переліку) та відповідно встановлює тривалість щорічної додаткової відпустки за ненормований робочий день за кожним видом робіт, професій, посад, враховуючи періодичність виконання робіт понад встановлену тривалість робочого часу, коло обов`язків і обсяг виконання робіт (лист Мінсоцполітики від 24.09.2013 р. №825/13/156-13). Тобто, віднесення посади ОСОБА_2 до списку посад і професій, за якими надається додаткова відпустка, має вирішальне значення при визначенні права на додаткову відпустку. Тому суд і не знаходить переконливим твердження позивача, що ОСОБА_2 втратив право на додаткову відпустку, оскільки не був «протабельований 8-годинним робочим днем».

Отже, суд встановив, що висновки акту, які стали підставою для звернення позивача до суду, відповідають фактичним обставинам.

Щодо визнання протиправним акта інспекційного відвідування Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області від 23 квітня 2019 року №ЗП1571/566/АВ суд зазначає, що акт перевірки, як і висновки викладені в ньому та направлення не є рішенням органу владних повноважень, а відтак не породжує для платника податків настання будь - яких юридичних наслідків та не впливає на його права, обов`язки та законні інтереси.

Щодо вимог про скасування припису про усунення виявлених порушень за №ЗП1571/566/АВ/П від 06 травня 2019 року, постанов №ЗП1571/566/АВ/П/ЗБ-2-ФС і №ЗП1571/566/АВ/П/ІП-1-ФС від 14.05.2019 року про накладення штрафу посадовими особами Головного управління Держпраці у Запорізькій області, то позов в цій частині ґрунтується на твердженні про протиправність висновків акту інспекційного відвідування, а відтак, протиправності і цих актів реагування, як прийнятих на його підставі.

Як вже зазначалось, суд не вбачає підстав для визнання висновків акту протиправним.

Надаючи правову оцінку правомірності прийняття відповідачем припису і постанов, суд враховує наступне.

Відповідно до п.29 Порядку здійснення державного контролю за додержання законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 із змінами та доповненнями, заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Враховуючи те, що позивачем були подані заперечення до Акту інспекційного відвідування, припис було прийнято після їх розгляду - 06.05.2019.

Крім того, судом встановлено, що висновки викладені в акті перевірки є правомірними, відповідно і припис є законним та обгрунтованим.

Відповідно до Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509 із змінами та доповненнями, справа про накладення штрафу розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (п.4). Рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу приймається уповноваженою особою не пізніше ніж через 10 днів з дати складання акту про виявлені порушення (п.3).

Таким чином, зазначена постанова встановлює конкретні строки розгляду справи про накладення штрафу на суб`єкта господарювання за порушення законодавства.

Пунктом 6 вищевказаного Порядку передбачено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам.

Зазначені положення відповідачем дотримано.

З аналізу вищевикладених положень Порядку слідує, що за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акту складає постанову про накладення штрафу.

Відповідно до абз. 3, 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:

порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Враховуючи висновки акту, суд вважає, що у відповідача були підстави для притягнення позивача до відповідальності у вигляді штрафу у розмірах, зазначених у абз. 3,8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, про що прийнято постанови про накладення штрафу посадовими особами Головного управління Держпраці у Запорізькій області №ЗП1571/566/АВ/П/ЗБ-2-ФС та №ЗП1571/566/АВ/П/ІП-1-ФС.

Наведені обставини свідчать, що під час проведення інспекційного відвідування позивача, складання акту інспекційного відвідування та припису про усунення виявлених порушень, а також винесення постанови про накладання штрафу Управлінням Держпраці у Запорізькій області не було допущено порушення вимог діючого законодавства.

Відповідно до ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Згідно вимог ст.139 КАС України судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250,255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви Квартирно-експлуатаційного відділу м. Запоріжжя (69063, м. Запоріжжя, вул. Земського лікаря Лукашевича, 4, ) до Головного управління Держпраці у Запорізькій області (69032, м. Запоріжжя, вул. Північне шосе, 25, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення виготовлено в повному обсязі 11.12.2019.

Суддя О.В. Конишева