Справа № 540/1526/19
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 540/1526/19
Головуючий в 1 інстанції: Войтович І.І.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

представника відповідача УМВС України в Херсонській області Семеоніді І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року, (Головуючий в суді 1 інстанції суддя Войтович І.І., повний текст рішення складений 26 вересня 2019 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області та Міністерства внутрішніх справ України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (далі - відповідач - 1, УМВС України в Херсонській області) та Міністерства внутрішніх справ України (далі - відповідач - 2, МВС України) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області та Міністерства внутрішніх справ України щодо не пропонування ОСОБА_1 реальної штатної рівнозначної або відповідної посади в Міністерстві внутрішніх справ або лавах Національної поліції України;

- зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області та Міністерство внутрішніх справ України запропонувати ОСОБА_1 реальну штатну рівнозначну або відповідну посади в Міністерстві внутрішніх справ або лавах Національної поліції України;

- визначити додатковий спосіб захисту порушених прав ОСОБА_1 та забезпечити реальне поновлення його на роботі із зобов`язанням суб`єктів владних повноважень вчинити конкретні дії по поновленню на роботі та згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 КАС України заборонити відповідачам в подальшому звільняти ОСОБА_1 через скорочення штатів.

- стягнути солідарно з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області та Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апелянт/позивач зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що органи внутрішніх справ не припинили своє існування і цього не відбудеться, доки Міністерство внутрішніх справ не перейменують в інше міністерство. А тому маніпулювання термінами, що міліція та органи внутрішніх справ припинили своє існування, є недоречним. Також апелянт вважає, що суд першої інстанції проігнорував той факт, що УМВС України в Херсонській області не ліквідовано та проявляє бездіяльність, не вирішуючи подальші з ним трудові правовідносини. Апелянт зазначає, що відповідачі в травні формально наказом УМВС України в Херсонській області №6 о/с скасували свій незаконний наказ від 29 січня 2019 про його звільнення, яке жодним чином не вплинуло на їх трудові відносини. Позивач реально не працює, посади такої не має, нову посаду відповідачі йому не пропонують. Таким чином, апелянт вважає, що його не поновлено на реальній посаді, яка б дозволяла йому працювати та отримувати заробітну плату. Віртуальне поновлення на неіснуючій штатній посаді, не пропонування позивачу реальної посади в органах Міністерства внутрішніх справ України в центральному апараті або територіальних його органах, є протиправною бездіяльністю.

Відповідачі Міністерство внутрішніх справ України та УМВС України в Херсонській області подали відзиви на апеляційну скаргу, у яких зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї представника відповідача УМВС України в Херсонській області Семеоніді І.А., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Херсонського окружного адміністративного суду в справі 540/379/19 від 22 квітня 2019 року визнано протиправним та скасовано наказ УМВС України в Херсонській області №3о/с від 29.01.2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС в Херсонській області, а також поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки Управління Міністерства внутрішніх справ в Херсонській області. Судове рішення набрало законної сили.

Наказом УМВС у Херсонській області «Про особовий склад» №6 о/с на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року в справі №540/379/19 скасовано пункт наказу УМВС України в Херсонській області від 29 січня 2019 року №3 о/с у частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 /М-182548/ та поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС.

19.06.2019 року позивач звернувся до відповідачів із скаргою, відповідно до якої просив негайно запропонувати йому реальну штатну рівнозначну або відповідну посаду в міністерстві внутрішніх справ або в лавах Національної поліції України, і у разі надання ОСОБА_1 згоди одразу призначити на неї шляхом видання відповідного наказу.

Листом від 10.07.2019 р. №43804/2-20-19 голова ліквідаційної комісії УМВС України повідомив позивача про відсутність можливості використовувати ОСОБА_1 на службі в УМВС Украйни в Херсонській області, оскільки з 07.11.2015 р. органи міліції припинили здійснення функцій, покладених на них Законом України «Про міліцію», зазначений закон втратив чинність, наказом МВС України «Про організаційно-штатні питання» від 06.11.2015 р. №1388 скорочені всі штати УМВС, у зв`язку з чим з 07.11.2015 р. в УМВС України в Херсонській області відсутні будь-які посади, міліція припинила свою діяльність, як правоохоронний орган України.

Також, позивачем було отримано відповідь від відповідача - 2, оформлену листом №22/1-С-1424 від 03.07.2019 р., відповідно до якої повідомлялося про підстави, зазначені у відповіді відповідача - 1 та звернуто увагу на те, що вирішення питання подальшого проходження ОСОБА_1 служби перебуває у компетенції ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Херсонській області. Тому керівництво МВС України позбавлено можливості запропонувати позивачу посаду атестованого працівника міліції, як в апараті Міністерства внутрішніх справ, так і в його територіальних органах. Крім цього, додатково роз`яснено, що відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. При цьому прийняття на службу провадиться на підставі волевиявлення громадянина. Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 запропоновано, з метою вирішення питання подальшого працевлаштування, звернутися до територіального органу поліції за місцем його проживання для участі в конкурсі на заміщення посад поліцейського. Крім цього, повідомлено, що Міністерством внутрішніх справ вжито заходів управлінського реагування та ліквідаційній комісії ГУ МВС України в Херсонській області надано доручення вжити вичерпних заходів щодо вирішення питання подальшого проходження ОСОБА_1 служби.

Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідачів щодо не пропонування йому реальної штатної рівнозначної або відповідної посади в Міністерстві внутрішніх справ або в лавах Національної поліції України, що і стало підставою звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що територіальні органи поліції не належать до сфери управління МВС України та УМВС України в Херсонській області, а призначення на посади поліцейських здійснюється виключно посадовими особами органів (закладів, установ) поліції, за виключенням випадків, що зазначені в ст. 21 Закону України «Про Національну поліцію».

В частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції відмовив, оскільки відсутні порушення відповідачами приписів спеціального законодавства.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Постановою Кабінет Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» прийняте рішення щодо створення Головного управління Національної поліції в Херсонській області. Цією ж постановою прийняте рішення про ліквідацію як юридичних осіб публічного права територіальних органів Міністерства внутрішніх справ, в тому числі Управління МВС України в Херсонській області.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч. 2 ст. 104 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 105 ЦК України учасники, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.

Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 105 ЦК України передбачено, що до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.

Відповідно до відомостей з ЄДРПОУ Управління МВС України в Херсонській області перебуває у стані припинення та на теперішній час не ліквідовано ().

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів запропонувати позивачу реальну штатну рівнозначну або відповідну посаду в лавах Міністерства внутрішніх справ або Національної поліції України, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до п. 1 Положення про Національну поліцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2015 №877, Національна поліція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон) систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України «Про Національну поліцію» призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції відповідно до номенклатури посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України.

У разі проведення конкурсу для визначення кандидата для призначення на відповідну посаду призначення на посади поліцейських здійснюють посадові особи органів (закладів, установ) поліції згідно з номенклатурою посад, яку затверджує Міністерство внутрішніх справ України, та відповідно до результатів конкурсу (ч. 2 ст. 47 Закону України «Про Національну поліцію»).

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Закону України «Про Національну поліцію» призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Керівник поліції призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України відповідно до пропозицій Міністра внутрішніх справ України (ч. 2 ст. 21 Закону).

Перший заступник та заступники керівника поліції призначаються на посаду та звільняються з посади Міністром внутрішніх справ України за поданням керівника поліції (ч. 4 ст. 21 Закону).

Основні повноваження Міністра внутрішніх справ України у відносинах з поліцією визначені у статті 16 Закону.

Аналіз вищевикладених положень законодавства свідчить, що територіальні органи поліції не належать до сфери управління МВС України та УМВС України в Херсонській області, а призначення на посади поліцейських здійснюється виключно посадовими особами органів (закладів, установ) поліції, за виключенням випадків, що зазначені в ст. 21 Закону України «Про Національну поліцію».

Національна поліція є самостійним центральним органом виконавчої влади, при цьому прийняття до органів поліції здійснюється відповідно до процедури, яка визначена Законом України «Про Національну поліцію».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами було запропоновано ОСОБА_1 звернутися до територіального органу поліції за місцем його проживання для участі в конкурсі на заміщення посад поліцейського. Проте, він цього не зробив.

Відтак, доводи апелянта/позивача про те, що МВС України та УМВС України в Херсонській області мають всі відповідні законні підстави та повноваження для його працевлаштування в Міністерстві або в Національній поліції України є безпідставними та необґрунтованими.

Як вже зазначалося вище, Наказом УМВС у Херсонській області «Про особовий склад» №6 о/с, на виконання рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року в справі №540/379/19, скасовано пункт наказу УМВС України в Херсонській області від 29 січня 2019 року №3 о/с у частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ майора міліції ОСОБА_1 /М-182548/ та поновлено його на посаді старшого оперуповноваженого міжрайонного відділу №1 управління протидії злочинності у сфері економіки УМВС.

Тобто, на даний час ОСОБА_1 перебуває в штаті УМВС України в Херсонській області.

Щодо позовних вимог позивача про заборону відповідачам в подальшому звільняти ОСОБА_1 через скорочення штатів, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Як вбачається з позовної заяви, позивач фактично просить суд прийняти рішення про утримання відповідачами від вчинення дій на майбутнє.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Аналіз даної норми свідчить, що судовому захисту підлягають лише порушене право, свобода або інтерес особи, при чому такі порушення мають полягати у відповідних правових наслідках у вигляді зміну стану прав та обов`язків позивача або створення об`єктивних перешкод у реалізації законного інтересу відповідної особи, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона вправі розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Під час розгляду і вирішення апеляційної скарги колегія суддів також враховує, що, згідно з пунктом 10.3 Пленуму Вищого адміністративного суд України від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов`язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

До того ж Верховний Суд України у своєї постанові у справі №6-951цс16 від 24.05.2017 дійшов висновку, що суд не має права забороняти щось на майбутнє з двох причин, оскільки: для захисту права суду необхідний факт його порушення, а чи відбудеться це у майбутньому - невідомо; способи захисту порушеного права не абстрактні і формулюються позивачем не як завгодно, а визначені виключно законом. Тому, якщо законом не передбачено такого способу захисту права «як зобов`язати посадову особу органу державної влади вчиняти певні дії в майбутньому», то у задоволенні такої позовної вимоги суду слід відмовити.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про заборону відповідачам в подальшому звільняти позивача через скорочення штатів.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

У постанові від 13.06.2017 року у справі №21-1393а17 ВСУ роз`яснив, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Відсутність порушень відповідачами приписів спеціального законодавства є підставою для відмови в задоволенні, як похідних, позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Вирішуючи питання про застосування ст. 13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Аманн проти Швейцарії» (Заява N 27798/95 п. 88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 ..

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційного суду, або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Головуючий суддя В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов

Повне судове рішення складено 12 грудня 2019 року.