Справа № 826/5633/18
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2019-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

11 грудня 2019 року № 826/5633/18
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Васильченко І.П. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1

до Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія

Міністерства охорони здоров`я України»,

Київського міського центру медико-соціальної експертизи

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовною заявою до Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України», Київського міського центру медико-соціальної експертизи в якій просить:

- визнати протиправними дії Київського міського центру медико-соціальної експертизи щодо відмови ОСОБА_1 у встановленні інвалідності за результатами його огляду Центральною МСЕК №1 23 жовтня 2017 року;

- визнати протиправними дії Державного закладу «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» щодо складення Довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії АГ №0007579 за результатами огляду ОСОБА_1 15 листопада 2017 року;

- зобов`язати Київський міський центр медико-соціальної експертизи повторно вирішити питання встановлення інвалідності ОСОБА_1 в порядку визначеному законодавством України на підставі документів за якими здійснювався огляд ОСОБА_1 Центральною МСЕК №1 23 жовтня 2017 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 квітня 2018 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач, в порушення положень нормативно-правових актів щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, реабілітації інвалідів в Україні, встановлення інвалідності не прийняв рішення про встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності. Вважає, що отримане ним захворювання, має стійкий характер, що призводить до порушень функцій організму. Крім того, позивач зазначає, що відповідачами не було здійснено належного дослідження професійного та трудового прогнозу та рівня втрати професійної працездатності саме за професією позивача. Також зазначає, що відповідачем 1 було протиправно встановлено ступінь втрати працездатності 25%, оскільки позивач за послугою визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності не звертався, а оскаржував до нього протиправні дії відповідача 2 щодо відмови у встановленні інвалідності.

Відповідачі подали відзиви на позовну заяву, у яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначають, що приписами Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановленої інвалідності передбачено, що прийняття рішень про встановлення або не встановлення інвалідності відноситься до виключної компетенції МСЕК. На підставі огляду МСЄК та огляду ЦМСЕК МОЗ України ОСОБА_1 не встановлено групу інвалідності. Крім того, критерії встановлення груп інвалідності затверджені наказом Міністерства охорони здоров`я України від 05.09.2011 року № 561 "Про затвердження Інструкції про встановлення груп інвалідності". Зокрема, захворювання позивача не дає підстав для встановлення групи інвалідності. Відповідачі вказують, що при прийнятті оскаржуваного рішення, ними були дотриманні вимоги законодавчих актів щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, реабілітації інвалідів в Україні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

06.04.2015 року ОСОБА_1 був вперше оглянутий Центральною МСЕК №1 м. Києві та йому було встановлено ІІІ групу інвалідності «захворювання, так, пов`язане з проходженням військової служби» та встановлено 50% втрати працездатності «захворювання, так, пов`язане з проходженням військової служби» строком на 1 рік.

Постановою Центральної військово-лікарської комісії від 15.07.2015 року позивачу було змінено причину інвалідності на «захворювання, так, пов`язане з захистом Батьківщини».

При черговому огляді 27.09.2016 року Центральна МСЕК №1 не визнала інвалідом ОСОБА_1 по діагнозу «рак лівого яєчка ст. І T1N0M0, кл. гр. ІІІ. Операція 10.12.2014р.-лівобічна орхіфунікулектомія (видання одного яєчка з придатками), 2 курси ПХГ. 2016 р.: метастази та рецидив хвороби не виявлено) . Вказане рішення також було підтверджено при огляді Центральною МСЕК МОЗ України 02.11.2016 року.

Відповідно до направлення Військового комісара Деснянського районного у м. Києві військового комісаріату №3357 від 05.09.2017 р. було направлено до МСЕК м. Києва сержанта запасу ОСОБА_1 для встановлення причинного зв`язку захворювання з захистом Батьківщини, визначення ступеня втрати працездатності у % відношенні, отримання страхової суми за обов`язковим особистим страхуванням військовослужбовців (військовозобов`язаних) згідно Постанови Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року та встановлення групи інвалідності.

27.09.2017 р. при огляді Центральною МСЕК №1 м. Києва було прийнято рішення від 27.09.2019 року у вигляді Довідки про невизнання ОСОБА_1 інвалідом.

Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач в порядку адміністративного оскарження звернувся до ДЗ «Центральна медико-соціальна експерта комісія МОЗ України».

23.10.2017 року ДЗ «Центральна медико-соціальна експерта комісія МОЗ України» було підтверджено рішення МСЕК про невизнання ОСОБА_1 інвалідом. Також, на ім`я ОСОБА_1 було видано довідку від 15.11.2017 року про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати працездатності у відсотка, в якій було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 25%.

Вважаючи протиправними такі дії та рішення відповідачів щодо відмови встановлені інвалідності, а також визнання у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх порушених прав.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Згідно п. 52 правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.12.2018 р. у справі №490/9823/16-ц, оскільки МСЕК перебуває у віданні МОЗ, у межах та у порядку, встановленому Положенням, наділена повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації права на пенсійне забезпечення і мають обов`язковий характер для інших суб`єктів владних повноважень, спір про оскарження рішень, дій чи бездіяльності, вчинених МСЕК, є публічно-правовим і має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зобов`язаний перевіряти оскаржувані рішення, дії та бездіяльність на їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 №2961-ІV медико-соціальна експертиза - це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Статтею 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21.03.1991 №875-ХІІ визначено, що інвалідність, як міра втрати здоров`я, визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Положення про медико-соціальну експертизу затверджується Кабінетом Міністрів України з урахуванням думок громадських організацій осіб з інвалідністю.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 №1317 «Питання медико-соціальної експертизи» було затверджено в тому числі Положення про МСЕК, яке визначає процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, осіб з інвалідністю з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації.

Пунктом 3 Положення про МСЕК встановлено, що медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

При цьому відповідно до п.1 п. 11 Положення про МСЕК, зокрема, міжрайонні комісії визначають серед іншого ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків; потребу осіб з інвалідністю у забезпеченні їх технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення на підставі медичних показань і протипоказань, а також з урахуванням соціальних критеріїв; потребу осіб з інвалідністю, потерпілих від нещасного випадку на виробництві, із стійкою втратою працездатності у медичній та соціальній допомозі, в тому числі у додатковому харчуванні, ліках, спеціальному медичному, постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування; ступінь стійкого обмеження життєдіяльності хворих для направлення їх у стаціонарні відділення центрів соціального обслуговування.

За приписами п.12 Положення про МСЕК обласні комісії, проводять у складних випадках огляд осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленнями районних, міжрайонних, міських комісій.

Крім того, відповідно до п. 13 Положення про МСЕК Центральна медико-соціальна експертна комісія МОЗ, серед іншого, повторно оглядає осіб, які оскаржили рішення обласних, Київської та Севастопольської центральних міських комісій, перевіряє якість розроблених ними індивідуальних програм реабілітації, здійснює контроль за повнотою і якістю виконання програми.

При цьому, згідно з п.17 Положення про МСЕК медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб особи з інвалідністю, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність та обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я (п.18 Положення про МСЕК).

Згідно з п.19 Положення про МСЕК комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою. При цьому, за приписами п.20 Положення про МСЕК комісія під час встановлення інвалідності керується Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики та Радою Федерації незалежних профспілок України, якою є Інструкція №561, згідно з пунктом 1.10, якої при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об`єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.

Відповідно до п. 26 Положення №1317 особі, що визнана особою з інвалідністю, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. Зокрема, підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров`я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені, зокрема:

обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів;

обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані;

обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії).

Інваліди III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів (п.27 Положення №1317).

Системний аналіз вказаних норм, свідчить про те, що рішення МСЕК приймається після повного медичного обстеження особи і проведення необхідних досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров`я, на підставі вивчення медичної документації, яка обов`язково включає направлення на МСЕК, та результатами об`єктивного обстеження особи членами комісії.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в своїй постановах від 26.09.2018 у справі №817/820/16, від 25 вересня 2018 року (справа №804/800/16).

Із акта огляду Центральної МСЕК №1 від 23.10.2017 року №753б вбачається, що огляд ОСОБА_1 був проведений у складі голови та членів комісії. При винесенні експертного рішення були враховані, зокрема, наступні документи: направлення на медико-соціально-експертну комісію (МСЕК) від 11.10.2017 року, свідоцтво про хворобу №796 від 09.08.2017 року, витяг з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2486 від 18.09.2017 року, направлення №3357 від 05.09.2017 року.

При цьому, в акті МСЕК містяться дані об`єктивного обстеження лікарів та результати обов`язкових додаткових обстежень.

Також, як вбачається з даного акта, зокрема з п. 34 «Обґрунтування експертного рішення» зазначено обґрунтування, якими було встановлено відсутність підстав для визнання позивача інвалідом.

Відтак, суд приходить до висновку, що процедура проведення медико-соціальної експертизи позивача дотримана відповідачами в повній мірі, а рішення Центральної МСЕК №1 про невизнання позивача інвалідом прийнято відповідно до процедури, встановленої Інструкцією №561, Положенням про МСЕК та Положенням №1317, тобто на підставі, в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, та є правомірним.

Щодо вимог позивача про визнання протиправними дій ДЗ «Центральна медико-соціальна експертна комісія Міністерства охорони здоров`я України» щодо складення довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, суд бере до уваги наступне.

Порядок встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків, затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України 05 червня 2012 року № 420 (далі - Порядок № 420).

Так, підпункт 2.13.4 регламентує, що при помірно виражених порушеннях функцій організму (ІІІ група інвалідності), якщо потерпілий може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з вираженим зниженням кваліфікації або із зменшенням обсягу виконуваної роботи або якщо він втратив здатність продовжувати професійну діяльність внаслідок помірного порушення функцій організму, але може у звичайних виробничих умовах продовжувати професійну діяльність нижчої кваліфікації, ступінь втрати професійної працездатності встановлюється в межах 30 - 60 відсотків.

При невстановленні інвалідності потерпілому на виробництві, якщо він може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт, або із зменшенням обсягу виконуваної роботи, або при зміні умов праці, що призводять до зниження заробітку, або якщо виконання його професійної діяльності вимагає більшого навантаження, ніж раніше, відсотки втрати професійної працездатності не повинні перевищувати 25 відсотків, а при поєднанні декількох травм або професійних захворювань - 40 відсотків.

Отже, системний аналіз наведених вище нормативно-правових актів дає підстави для висновків, що ступінь обмеження життєдіяльності є загальним критерієм як при встановленні інвалідності, так і при визначенні ступеня стійкої втрати професійної працездатності.

При цьому, для встановлення інвалідності, поміж іншого, має значення ступінь втрати професійної працездатності у відсотковому співвідношенні, який визначається медико-соціальними експертними комісіями відповідно до Порядку № 420.

Таким чином, суд зазначає, що обмеження життєдіяльності особи може мати такий ступінь, який не тягне встановлення інвалідності, а лише визначає ступінь стійкої втрати професійної працездатності, що і мало місце у спірному випадку.

Водночас, аналіз норм Інструкції про встановлення груп інвалідності свідчить, що під час проведення медико-соціальної експертизи комісія не проводить власних досліджень, а лише проводить огляд особи та вивчає медичні документи, які складені лікувальним закладом, що направив особу на експертизу.

Також пунктом 2.13.5. Порядку № 420 визначено, що при невстановленні інвалідності потерпілому на виробництві, якщо він може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт, або із зменшенням обсягу виконуваної роботи, або при зміні умов праці, що призводять до зниження заробітку, або якщо виконання його професійної діяльності вимагає більшого навантаження, ніж раніше, відсотки втрати професійної працездатності не повинні перевищувати 25 відсотків, а при поєднанні декількох травм або професійних захворювань - 40 відсотків.

Як зазначено вище, позивачу встановлено 25 відсотків втрати працездатності, який встановлюється особам, що не визнані інвалідом. На думку суду, у вказаних діях відповідача відсутнє порушення чинного законодавства.

При цьому, варто відмітити, що відповідно до Закону України, «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні», Положення про МСЕК саме до компетенції медико-соціальної експертизи відноситься визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров`я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров`я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Тобто, вирішення питань щодо визначення міри втрати здоров`я та ступеня обмеження життєдіяльності особи є дискреційними повноваженнями відповідних комісій та вимагає наявності медичної освіти та спеціальних знань, а адміністративний суд, відповідно до положень Кодексу адміністративного судочинства України, не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до компетенції цього органу.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів, що застосовують надані їм у межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження в будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами. Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Завданням суду, при розв`язанні зазначеного спору, є перевірка дотримання медико-соціальною експертною комісією встановленого законом порядку проведення експертизи та відповідність її дій та рішень положенням спеціальних нормативно-правових актів, які регулюють правовідносини у даній справі.

Вказані висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 04 березня 2019 року (справа №805/773/17-а).

Як вже зазначено вище, розглядаючи питання про встановлення групи інвалідності позивачу та відсотку втрати професійної працездатності, відповідачами не порушено порядку розгляду цього питання, його дії відповідають положенням Інструкції №561, Положенню №1317, Положенню про МСЕК, тобто вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, такі його дії відповідає критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідачів щодо невизнання інвалідом ОСОБА_1 , встановлення позивачу відсотку втрати працездатності та зобов`язання відповідача провести повторно медико-соціальну експертизу ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Вирішення питань стану здоров`я інваліда, визначення ступеня обмеження його життєдіяльності та встановлення групи інвалідності може бути предметом розгляду в адміністративному суді лише з огляду на дотримання передбаченої процедури вирішення вказаних питань, тоді як по суті питання про стан здоров`я позивача та наявність чи відсутність у нього нестійких, оборотних змін та порушень функцій організму може бути предметом розгляду спеціалізованих медичних закладів та вимагає наявності медичної освіти та спеціальних знань.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 77, 139, 243-245, 263, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.П. Васильченко