Справа № 464/8478/15-а
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10036/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Судової-Хомюк Н.М.,

Ільчишин Н.В.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова (головуючий суддя - Рудаков І.П.), ухвалене у відкритому судовому засідання в м.Львові о 09 год. 28 хв. 06 серпня 2019 року, повне судове рішення складено 14 серпня 2019 року, у справі №464/8478/15-а за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування ухвал,

В С Т А Н О В И В:

15.10.2015 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 , просила визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії Львівської міської ради від 21.05.2015 №4735 «Про відмову гр. ОСОБА_1 у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання земельної ділянки на АДРЕСА_1 », визнати протиправною та скасувати ухвалу сесії Львівської міської ради від 14.07.2015 №4980 «Про погодження гр. ОСОБА_2 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 ».

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 06 серпня 2019 року позов задоволено частково: визнано протиправною та скасовано ухвалу сесії Львівської міської ради від 21 травня 2015 року № 4735 «Про відмову ОСОБА_1 у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання земельної ділянки на Бережанській, 5», в решті позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що посилання сторони відповідача у судовому засіданні та письмових заявах по суті на невідповідність проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, поданого позивачкою, вимогам частин 3 та 4 статті 123 Земельного кодексу України не знайшло свого відображення в ухвалі від 21.05.2015 №4735. Суд першої інстанції дійшов переконання, що відповідач при прийнятті спірної ухвали від 21 травня 2015 року не зазначив чіткої підстави, яка стала обставиною для відмови у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та надання земельної ділянки, а тому така є протиправною, не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню. Щодо частини позовних вимог про визнання протиправною та скасування ухвали сесії Львівської міської ради від 14 липня 2015 року № 4980, суд першої інстанції вказав, що надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою, його затвердження та подальша державна реєстрація права оренди, жодним чином не порушує права позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Сихівського районного суду м.Львова від 06 серпня 2019 року в частині відмови в позові та в цій частині ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що земельна ділянка площею 0,1156 га, яка є предметом ухвали сесії Львівської міської ради від 14.07.2015, не належить до номера АДРЕСА_2 , і не є у власності чи користуванні ОСОБА_2 , а тому не може бути надано право поділу цієї земельної ділянки. Скаржник вказує, що згідно з витягом з Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка належить до комунальної власності і зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . Вважає, що при прийнятті ухвали від 14.07.2015 №4980 відповідач порушив вимогу законності, що не враховано судом першої інстанції. Зазначає, що оскаржувана ухвала порушує право скаржника як фактичного користувача земельною ділянкою.

В судовому засіданні 02.12.2019 позивач та представник позивача апеляційну скаргу підтримали, інші учасники справи явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.03.2012 є спадкоємцем ОСОБА_3 , спадщина складається з житлового будинку АДРЕСА_1 з усіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 , що належав спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом.

Ухвалою Львівської міської ради № 1796 від 20.09.2012 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Львівської міської ради від 24.10.2013 №2822 ОСОБА_1 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки на місцевості та передачу у власність щодо земельної ділянки 1000 м.кв. по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:004:0106.

На підставі ухвали Львівської міської ради №1796 від 20.09.2012 ОСОБА_1 виготовила також технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , площею 0,1156 га, кадастровий номер :03:004:0114 для обслуговування житлового будинку.

Ухвалою Львівської міської ради від 21.05.2015 № 4735 ОСОБА_1 відмовлено у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі земельної ділянки площею 0,1156 га (кадастровий номер :03:004:0114) на АДРЕСА_1 , 5 в оренду терміном на 10 років для обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Ухвалою Львівської міської ради від 14.07.2015 № 4980 ОСОБА_2 надано дозвіл на поділ земельної ділянки площею 0,1156 га (кадастровий номер :03:004:0114) на АДРЕСА_1 5; погоджено ОСОБА_2 місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0498 га на АДРЕСА_2 , для будівництва та обслуговування житлового будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови за функцією використання - землі житлової забудови.

Вважаючи вказані ухвали протиправними, такими, що підлягають скасуванню ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України встановлено : адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

За правилами частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частини 4 статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, рішення суб`єктів владних повноважень, до яких належать, зокрема, органи місцевого самоврядування, можуть бути підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з статтею 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частиною 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів позивача, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Такі висновки щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №826/1656/18 та від 14.11.2018 у справі №826/7619/16.

Зі змісту позовної заяви та апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує ухвалу Львівської міської ради від 14.07.2015 №4980 з підстав надання ОСОБА_2 дозволу на поділ земельної ділянки площею 0,1156 га (кадастровий номер :03:004:0114) на АДРЕСА_2 , погодження ОСОБА_2 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Позивач зазначає, що земельна ділянка площею 0,1156 га (кадастровий номер :03:004:0114), яка є предметом вказаної ухвали, не належить до номеру 3 по АДРЕСА_1 , не є у власності чи користування ОСОБА_2 і відповідно згідно з законом не може бути надано право поділу цієї земельної ділянки.

Так, згідно із Архівним витягом від 09.11.2011 № Г-1332 на підставі рішення № 683 Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 23.06.1959, за будинковолодінням по АДРЕСА_1 , закріплено земельну ділянку, що підлягає вилученню із загальної площі користування і включенню в міського земельного фонду у розмірі 1890,00. Власником будинку (землекористувачем) є ОСОБА_4 (т.1 а.с.187).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.05.1999, посвідченого державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна, а саме житлового будинку разом із господарськими будівлями, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1200 кв.м. після смерті ОСОБА_5 є її сестра ОСОБА_3 (т.1 а.с.87).

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01.03.2012, посвідченого державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна, а саме житлового будинку разом із господарськими будівлями, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1200 кв.м. після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_1 (т.1 а.с.16).

Також, з матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 12.04.2013 зверталась у Львівську міську раду із заявою про погодження вибору місця розташування земельної ділянки для садівництва у власність по АДРЕСА_1 , орієнтовний розмір 0,12 га, однак листом Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин від 07.05.2013 повідомлено, що вказане питання може бути вирішено лише після представлення нотаріально посвідченої згоди на вилучення з користування ОСОБА_6 земельної ділянки або документа, який би засвідчував неможливість одержання такої згоди.

16.12.2013 ОСОБА_1 звернулась у Львівську міську раду із заявою про передачу в оренду земельну ділянку площею 0,1156 га для обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1 .Львові та затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

За результатами розгляду вказаної заяви, ухвалою Львівської міської ради від 21.05.2015 №4735 у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передачі земельної ділянки площею 0,1156 га (кадастровий номер :03:004:0114) на вул. Бережанська, 5, в оренду терміном на 10 років для обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови відмовлено.

Водночас, відповідно до ухвали Львівської міської ради від 21 грудня 2017 року №2834 ОСОБА_2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки загальною площею 0,1156 га (кадастровий номер :03:004:0114) на АДРЕСА_1 5, на земельні ділянки площею 0,0615 га (кадастровий номер :03:004:0145), 0,0541 га (кадастровий номер :03:004:0146). Земельну ділянку площею 0,0615 га на АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:004:0145) зараховано до земель територіальної громади міста Львова. ОСОБА_2 надано земельну ділянку площею 0,0541 га на АДРЕСА_1 (кадастровий номер :03:004:0146) в оренду терміном на 10 років для обслуговування житлового будинку за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права щодо земельної ділянки площею 0,0541 га кадастровий номер :03:004:0146 зареєстровано право оренди за ОСОБА_2 , підстава виникнення - договір оренди від 20.02.2018, строк дії - 21.12.2027 (т.2 а.с.103).

Так, позивач, фактично, обґрунтовує позовні вимоги та апеляційну скаргу наявністю у неї права оренди земельної ділянки площею 0,1156 га (кадастровий номер :03:004:0114) на вул. Бережанська, 5, і відсутністю такого права у третьої особи - ОСОБА_2 .

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що спір у справі, що розглядається, пов`язаний з відмовою у праві позивача на оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оскільки частина спірної земельної ділянки передана в оренду третій особі ОСОБА_2 . Такий спір не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки ухвала сесії Львівської міської ради від 14.07.2015 №4980 «Про погодження гр. ОСОБА_2 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 » на час розгляду справи реалізована, і на підставі такої з третьою особою укладено договір оренди земельної ділянки. Окрім того, приймаючи оскаржувану ухвалу від 14.07.2015 №4980 відповідач не мав публічно-правових відносин саме з позивачем, така ухвала є актом індивідуальної дії та стосується прав третьої особи.

Скасування вказаної ухвали в судовому порядку не породить наслідків для орендаря земельної ділянки, оскільки у зв`язку з укладенням договору оренди земельної ділянки виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією права користування земельною ділянкою.

Рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним можуть розглядатися в порядку цивільного судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку позовна вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права користування земельною ділянкою), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Отже, у цьому випадку виник спір про цивільне право, оскільки є спором між позивачем та третьою особою на стороні відповідача щодо права оренди спірної земельної ділянки, який не має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства, адже адміністративний суд позбавлений правових (законодавчих) можливостей установлювати (визнавати) належність чи неналежність права оренди на земельні ділянки.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 17 жовтня 2019 року (справа №442/2165/15-а (2а/442/81/15)), від 22 серпня 2019 року (справа №815/529/18).

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Таким чином, суд апеляційної інстанції, ураховуючи суть спірних правовідносин та їх суб`єктний склад, приходить до висновку про непоширення на спір щодо правомірності винесення Львівською міською радою ухвали від 14.07.2015 №4980 юрисдикції адміністративних судів та необхідність комплексного вирішення такого в порядку цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 319 КАС України, практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції, не дослідивши всіх обставин справи, дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позову та вирішення спору в цій частині за правилами адміністративного судочинства, що є наслідком скасування постанови суду першої інстанції в частині відмови в позові та закриття провадження у справі в цій частині. В силу приписів частини 1 статті 239 КАС України суд апеляційної інстанції роз`яснює позивачу, що даний спір належить вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Оскільки скаржник не оскаржує постанову суду в частині задоволення позову, а тому в силу приписів статті 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Щодо судового збору, то такий в силу приписів статті 139 КАС України, такий не належить стягувати з сторін спору.

Керуючись статтями 229, 239, 241, 250, 308, 310, 319, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 06 серпня 2019 року у справі №464/8478/15-а скасувати в частині відмови в позові ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування ухвали сесії Львівської міської ради від 14.07.2015 №4980 «Про погодження гр. ОСОБА_2 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 » та в цій частині провадження у справі закрити.

В решті рішення Сихівського районного суду м.Львова від 06 серпня 2019 року у справі №464/8478/15-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Н. М. Судова-Хомюк
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 12.12.2019