Справа № 826/18198/14
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 грудня 2019 року № 826/18198/14

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної аудиторської служби України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної фінансової інспекції України та з урахуванням поданих 21 вересня 2015 року та 20 березня 2019 року заяв про зміну позовних вимог остаточно просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фінансової інспекції України від 24 жовтня 2014 року №1073-р «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на роботі в Державній аудиторській службі України на посаді, рівнозначній посаді заступника директора департаменту - начальника відділу звітності та інформування про результати контрольного-ревізійної роботи Департаменту стратегічного планування, взаємодії зі ЗМІ та зв`язків з громадськістю Державної фінансової інспекції України;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що 24 жовтня 2014 року його звільнено з посади директора департаменту - начальника відділу звітності та інформування про результати контрольного-ревізійної роботи Департаменту стратегічного планування, взаємодії зі ЗМІ та зв`язків з громадськістю Державної фінансової інспекції України з підстав, передбачених частиною першою статті 1 Закону України «Про очищення влади» (далі - Закон №1682-VII) та за пунктом 72 частини першої статті 36 КЗпП України.

Звільнення позивач вважає незаконним та безпідставним, оскільки не проводилося жодної перевірки, не доведено обставин вчинених ним безпосередньо правопорушень. Посилання на наявність трудових відносин з органами внутрішніх справ у період, визначений частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII, без доведення його вини у сприянні узурпації влади, позивач вважає неприпустимими, та стверджує, що звільнення відбулося лише за формальними підставами, із застосуванням колективної відповідальності.

Посилаючись на такі та інші підстави, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом та просить його задовольнити.

Ухвалою судді Окружного адміністративного суду міста Києва Бояринцевої М.А. від 18 грудня 2014 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/18198/14, призначено попереднє судове засідання, витребувано від відповідача докази, а також запропоновано надати письмові заперечення проти позову.

Відповідачем 28 січня 2015 року, 19 лютого 2015 року надавалися письмові заперечення проти позову та додаткові пояснення, з яких вбачається, що звільнення відбулося відповідно до вимог чинного законодавства та у порядку, передбаченому пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII, який має імперативний характер та підлягає безумовному виконанню органами державної влади.

В судовому засіданні 28 січня 2015 року оголошено перерву для витребування доказів, 19 лютого 2015 року судове засідання не відбулося через перебування судді у стані тимчасової непрацездатності.

В судовому засіданні 11 березня 2015 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду колегією суддів.

В засіданні 01 квітня 2015 року розгляд справи відкладено, засідання 22 квітня 2015 року не відбулося через перебування судді у стані тимчасової непрацездатності, 04 червня, 21 липня, 22 вересня 2015 року судове засідання відкладалося з різних причин.

За розпорядженням керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2015 року №1163 призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв`язку з припиненням повноважень судді Бояринцевої М.А., для розгляду визначено колегією суддів у складі головуючого судді - Келеберди В.І., суддів - Данилишина В.М., Качура І.А.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 жовтня 2015 року справу прийнято мною у своє провадження, призначено судове засідання, зобов`язано відповідача надати належним чином завірену копію особової справи позивача.

В судовому засіданні 11 листопада 2015 року після заслуховування пояснень представників сторін суд за їхньою згодою перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2015 року зупинено провадження у справі №826/18198/14 до вирішення Конституційним Судом України об`єднаної справи за поданням сорока семи народних депутатів України від 20 січня 2015року щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» положенням Конституції України, а саме: частини третьої, шостої статті 1, частин 1,2,3,4,8 статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5; пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади», подань Верховного Суду України, сорока семи народних депутатів України від 20 січня 2015 року щодо конституційності положень частини третьої, шостої статті 1, частин 1,2,3,4,8 статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5; пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» щодо відповідності Конституції України положень пункту 6 частини першої, пунктів 2,13 частини другої, частин третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2019 року поновлено провадження у справі №826/18198/14, вирішено продовжити розгляд справи суддею одноособово за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

В судовому засіданні 07 лютого 2019 року судом задоволено клопотання про заміну неналежного відповідача - Державної фінансової інспекції України на належного - Державну аудиторську службу України, оголошено перерву.

Розгляд справи також відкладався 21 лютого, 21 березня 2019 року з різних причин.

В засіданні 11 квітня 2019 року позивач змінив позовні вимоги, розглянуті клопотання сторін, підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Надалі, розгляд справи відкладався 16 травня, 04 червня 2019 року з різних причин, в судовому засіданні 27 червня 2019 року оголошено перерву.

В судовому засіданні 11 липня 2019 року судом за згодою сторін ухвалено продовжувати розгляд справи в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи ухваленням рішення за правилами Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 15 грудня 2017 року.

Заслухавши пояснення сторін, оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 відповідно до даних трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.18-30) з 24 травня 2012 року працював у Державній фінансовій інспекції України на різних посадах.

Оскаржуваним наказом №1073-о від 24 жовтня 2014 року позивача звільнено з посади заступника директора департаменту-начальника відділу звітності та інформування про результати контрольно-ревізійної роботи Департаменту стратегічного планування, взаємодії зі ЗМІ та зв`язків з громадськістю з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади», за пунктом 72 частини першої статті 36 КЗпП України та за погодженням з Міністром фінансів України.

Відповідно до пояснень відповідача ОСОБА_1 звільнено на виконання вимог пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII, відповідно до яких впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу, до повноважень якого належить звільнення осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб, звільняє цих осіб з посад.

У цьому зв`язку на підставі даних особової справи ОСОБА_1 відповідачем було встановлено, що в період з 25 травня 2010 року по 23 травня 2012 року ОСОБА_1 працював у Міністерстві внутрішніх справ України на таких посадах:

- 25 травня 2010 року - 16 червня 2010 - заступник директора Департаменту контрольно-ревізійної роботи-начальник контрольно-ревізійного управління МВС України;

- 17 червня 2010 - 27 січня 2011 року - заступник начальника Департаменту контрольно-ревізійної роботи-начальник контрольно-ревізійного управління МВС України;

- 28 січня 2011 року - 08 квітня 2011 року - заступник начальника Департаменту контрольно-ревізійної роботи-начальник відділу інспектування територіальних органів МВС України;

- 09 квітня 2011 року - 22 травня 2011 року - заступник начальника Управління фінансової інспекції-начальник відділу інспектування територіальних органів МВС України;

- 23 травня 2011 року - 23 травня 2012 року - начальник Управління фінансової інспекції МВС України.

Отже, встановивши, що позивач в період часу, визначеного частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII, працював на керівних посадах в органах Міністерства внутрішніх справ України та є особою, до якої застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 зазначеного Закону, відповідач звільнив його із займаної посади, видавши оскаржуваний наказ.

Законність або протиправність наказу Державної фінансової інспекції України від 24 жовтня 2014 року №1073-р «Про звільнення ОСОБА_1 » складає предмет даної адміністративної справи.

Аналізуючи наявність правових підстав для видання оскаржуваного наказу суд зазначає, що 16 жовтня 2014 року набув чинності Закон України «Про очищення влади», яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування. Відповідно до частини другої статті 1 зазначеного Закону очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України В.Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальності відповідальності та гарантування права на захист.

Законом №1682-VII визначаються правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації), передбачається перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з люстрації.

Для застосування заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII щодо таких посад передбачені два критерії здійснення люстрації, а саме: щодо осіб, які обіймали сукупно не менше одного року визначені законом посади в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року (перебування на посаді Президента України ОСОБА_2 ) або обіймали таку посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період за власним бажанням (події на Майдані), з відповідної посади, зокрема: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Водночас, відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними, Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України).

Згідно статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені свободи, передбачені статтями 24, 25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 Конституції України.

Випадки обмеження і звуження змісту і обсягу прав і свобод людини неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України. Так, у рішенні №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) Конституційний Суд України зазначив: звуження змісту і обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняттями змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб їх існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними та загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Відповідно до частини другої статті 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Отже, з викладених норм Конституції України вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні визначено принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану.

За приписами статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, людина, її права і свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

За правилами Загальної декларації з прав людини та ряду інших актів міжнародного права та з наявної сталої практики Європейського суду з прав людини та висновків Європейської комісії «За демократію через право» (Венеціанської комісії) вбачається неможливість піддавати особу безпідставному втручанню у його особисте і сімейне життя, заборону безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Статтею 25 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що кожен громадянин повинен мати без будь-якої дискримінації, згаданої в статті 2, і без необґрунтованих обмежень право і можливість: брати участь у веденні державних справ як безпосередньо, так і за посередництвом вільно обраних представників; голосувати і бути обраним на справжніх періодичних виборах, які проводяться на основі загального й рівного виборчого права при таємному голосуванні та забезпечують свободу волевиявлення виборців; допускатися в своїй країні на загальних умовах рівності до державної служби. Це положення визначає, що всі держави-учасниці зазначеного Пакту незалежно від конституційної структури повинні запровадити таку систему доступу до державної служби, виборів та участі у веденні державних справ, яка ефективно гарантувала б дотримання цього положення.

У пункті "а" частини першої статті 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять від 25 червня 1958 року № 111 передбачено, що термін "дискримінація" охоплює будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що робиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (надалі - Конвенція), що була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, вказує в статті 6, що кожен, кого звинувачено у вчиненні правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (рішення ЄСПЛ у справі " Матиєк проти Польщі ").

У рішенні по справі «Турек (Turek) проти Словаччини» (люстрація) від 14 лютого 2006 року № 57986/00 Суд постановив, що держава-сторона, яка вводить засоби люстрації, які, на думку Суду, можуть бути втручанням в право на повагу до приватного життя - має забезпечити, щоб особи, піддані такій процедурі, користувалися всіма конвенційними процесуальними гарантіями, що стосуються кожного провадження в зв`язку із застосуванням засобів люстрації.

Якщо держава вживає заходів морального очищення, вона повинна гарантувати, що особи, зачіпаються такими заходами, користуються всіма процесуальними гарантіями відповідно до Конвенції щодо будь-якого судового розгляду, що відноситься до застосування таких заходів (пункт115 вказаного рішення).

Згідно ст. 8 Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Зі сталою практикою Європейського Суду, приватне життя «охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру» (див. п. 25 «C. проти Бельгії» від 07.08.1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції «захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом» (див. п. 61 рішення Суду у справі «Pretty проти Сполученого Королівства» (справа № 2346/02, ECHR 2002)). Поняття «приватне життя» не виключає в принципі діяльність професійного чи ділового характеру. Адже саме у діловому житті більшість людей мають неабияку можливість розвивати відносини із зовнішнім світом (див. п. 29 рішення Суду у справі «Niemietz проти Німеччини» від 16.12.1992 року. Таким чином, обмеження, встановлені щодо доступу до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. п. 47 рішення Суду у справі «Sidabras and Dћiautas проти Латвії» (справи №№ 55480/00 та 59330/00, ECHR 2004) і п.п. 22-25 рішення Суду у справі «Bigaeva проти Греції» від 28.05.2009 року (справа 26713/05)). Крім того, було встановлено, що звільнення з посади становило втручання у право на повагу до приватного життя (див. п.п. 43-48 рішення Суду у справі «Ozpinar проти Туреччини» від 19.10.2010 року (справа № 20999/04)). З рештою, у ст. 8 Конвенції йдеться про захист честі та репутації як частину права на повагу до приватного життя (див. п. 35 рішення Суду у справі «Pfeifer проти Австрії» від 15.11.2007 року (справа № 12556/03) та п.п. 63 та 64 рішення Суду у справі «A. проти Норвегії» від 09.04.2009 року (справа № 28070/06), п. 165 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» (заява № 21722/11)).

Держава-відповідач нестиме відповідальність за Конвенцією за порушення прав людини, спричинені діями її представників при виконанні ними своїх службових обов`язків (див., наприклад, рішення у справі «Крастанов проти Болгарії» (Krastanov v. Bulgaria), заява № 50222/99, п. 53, від 30 вересня 2004 року). Проте держава також нестиме відповідальність, якщо її представники перевищують межі своїх повноважень або діють всупереч інструкціям (див. рішення у справах «Молдован та інші проти Румунії (№ 2)» (Moldovan and Others v. Romania (no. 2), заяви №№ 41138/98 і 64320/01, п. 94, ECHR 2005-VII (витяги), та «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), від 18 січня 1978 року, п. 159, Series А № 25). Для того, щоб встановити, чи можна покласти на державу відповідальність за незаконні дії її представників, вчинені поза межами виконання ними службових обов`язків, Суду необхідно дослідити всю сукупність обставин і розглянути характер та контекст поводження, про яке йдеться (див. стосовно статті 2 Конвенції рішення у справі «SAЉO GORGIEV проти Колишньої Югославської Республіки Македонії» (<…>), заява № 49382/06, п. 48, ECHR 2012 (витяги)).

Словосполучення «відповідно до закону» вимагає, по-перше, аби оспорюваний захід мав юридичну основу у національному праві. По-друге, воно стосується якості закону, про який ідеться, і передбачає вимогу, що такий закон має бути доступний для відповідної особи, яка, крім того, повинна мати можливість передбачити його наслідки для себе, і такий закон повинен відповідати принципу верховенства права (див. з-поміж інших джерел п. 55 рішення Суду у справі «Kopp проти Швейцарії» від 25.03.1998 року (Reports of Judgment sand Decisions 1998-II)).

Зазначене словосполучення означає, зокрема, що норми національного права мають бути достатньо передбачуваними, аби вказати особам на обставини та умови, за яких органи влади мають право вдатися до заходів, які впливатимуть на конвенційні права цих осіб (див. п. 39 рішення Суду у справі «C.G. and Others проти Болгарії» від 24.04.2008 року (справа № 1365/07)). Більше того, закон повинен надавати певний ступінь юридичного захисту від свавільного втручання з боку органів влади. Наявність спеціальних процесуальних гарантій є важливою у цьому контексті. Те, що вимагається через такі гарантії, буде залежати, принаймні до певної міри, від характеру та ступеня втручання, що розглядається (див. п. 46 рішення Суду у справі «P.G. and J.H. проти Сполученого Королівства» (справа № 44787/98, ECHR 2001-IX)).

Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011 року).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 73, від 15 вересня 2009 року). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelasv. Croatia), заява №38767/07, п. 74, від 18.10.2011 року). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pincv. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII), а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashiv. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgov. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, статтю 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (Рішення Європейського прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року).

Крім того, Венеціанська комісія у своєму Висновку від 16 грудня 2014 року № 788/2014 СDL-АD(2014)044 зазначила: "За Законом "Про люстрацію" особи, які підпадають під люстрацію, не мають можливості довести, що, незважаючи на посаду, яку вони обіймали, вони не брали участі в будь-яких порушеннях прав людини і не вживали або не підтримували антидемократичні заходи. ... На думку Комісії, однак, той факт, що Закон "Про люстрацію" виключає фактор часу в цілому, незалежно від тяжкості минулої поведінки, вступає в конфлікт із принципом "індивідуальної відповідальності", на якому має бути заснована люстрація (стаття 1.2). Навіть добровільна відставка з посади до 22 лютого 2014 року не буде достатньою щоб звільнити особу від люстрації.

У пункті 64 проміжного Висновку від 16 грудня 2014 року № 788/2014 СDL-АD (2014)044 щодо Закону України "Про очищення влади" (Закону "Про люстрацію") Венеціанська комісія констатувала: "Закон "Про люстрацію" не відповідає цим вимогам. За винятком осіб, зазначених у статтях 3.5, 3.6 та 3.7, встановлення індивідуальної провини незалежним органом не вимагається. Заборона доступу до державних функцій, що застосовується до цих осіб, заснована на простому факті обіймання певної посади з подальшою презумпцією винуватості. У той час, як цей підхід може бути прийнятним щодо осіб, що обіймали високі посади в комуністичний період і в деяких найважливіших державних установах, у всіх інших випадках вина має бути доведена на основі індивідуальних вчинків. Якщо сам факт належності до партії, організації або адміністративного органу старого режиму є підставою для заборони обіймати державні посади, то така заборона зводиться до форми колективного та дискримінаційного покарання, яка несумісна з нормами в галузі прав людини. Тому люстрація ризикує стати політичним інструментом для придушення опонентів".

Крім того, Венеціанська комісія зауважила: "Відповідно до Керівних принципів люстрація має стосуватися осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді завдали шкоди іншим і вони знали або повинні були знати про це" (пункт 62).

Аналогічний висновок Венеціанська комісія зробила і щодо люстрації в Албанії: "Особи, які наказували, вчиняли чи суттєво сприяли вчиненню серйозних порушень прав людини, можуть бути дискваліфіковані для зайняття певних посад; якщо організація вчиняла серйозні порушення прав людини, член, працівник чи агент вважатимуться такими, що брали участь у цих порушеннях, якщо вони були високопоставленими працівниками такої організації, крім випадків, коли вони покажуть, що не брали участі у плануванні, керівництві чи виконанні таких заходів, методів чи дій" (підпункт "h" пункту 20 розділу 3 Висновку Венеціанської комісії щодо Закону про чистоту високопосадовців державних органів та виборних осіб Албанії № 524/2009 від 13 жовтня 2009 року).

У Висновку Венеціанської комісії від 14-15 грудня 2012 року № 694/2012 СDL-АD(2012)028 щодо Закону "Про визначення критерію для обмеження повноважень несення державної служби, доступу до документів та оприлюднення інформації про колабораціонізм із органами державної безпеки" (Закону "Про люстрацію") колишньої Югославської Республіки Македонія Венеціанська комісія констатувала: "... Мета люстрації перш за все полягає в захисті демократії від ремінісценцій тоталітаризму, другорядною метою люстрації, підпорядкованою реалізації першочергової мети, є індивідуальне покарання осіб, які співпрацювали з тоталітарним режимом..." (пункт 16 розділу А).

Згідно із пунктами 12, 13 Рекомендації Парламентської асамблеї Ради Європи № 1096 "Про заходи щодо ліквідації спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем", (Dос. 7568 від 3 червня 1996 року), люстраційні заходи можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена в кожному конкретному випадку, а особі, яка піддається люстраційній процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Відповідно до пункту "і" Рекомендації ПАРЄ нікого не може бути піддано люстрації виключно за зв`язок з якоюсь організацією або участь у її діяльності, яка була законною на час такого зв`язку або діяльності (крім випадків, викладених лише у підпункті "h"), або за особисті думки чи переконання.

Пунктом "h" зазначеної Рекомендації встановлено, "що особи, які видали накази, скоїли або значною мірою сприяли скоєнню серйозних порушень прав людини, можуть бути відсторонені від посади; якщо організація вчинила серйозні порушення прав людини, її член, співробітник або уповноважений вважається таким, що залучався до цих порушень, обіймаючи високу посаду в цій організації, якщо тільки він не доведе, що не брав участі у плануванні, спрямуванні або здійсненні такої політики, практики або дій".

Згідно статті 14 Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, вчинену у частині політичних положень (преамбула, стаття 1, розділи I, II, VII) від 21 березня 2014 року в м. Брюсселі та у частині торговельно-економічних і галузевих положень (розділи III, IV, V, VI) 27 червня 2014 року в м. Брюсселі, ратифікованої Законом України, від 16 вересня 2014 року № 1678-VII "Про ратифікацію Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони", в рамках співробітництва у сфері юстиції, свободи та безпеки Сторони надають особливого значення утвердженню верховенства права та укріпленню інституцій усіх рівнів у сфері управління загалом та правоохоронних і судових органів зокрема. Співробітництво буде спрямоване, зокрема, на зміцнення судової влади, підвищення її ефективності, гарантування її незалежності та неупередженості та боротьбу з корупцією. Співробітництво у сфері юстиції, свободи та безпеки буде відбуватися на основі принципу поваги до прав людини та основоположних свобод.

Як вже встановлено судом і не заперечується відповідачем, оскаржуваним наказом від 24 жовтня 2014 року №1073-р позивач звільнений за пунктом 72 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України як такий, що обіймав керівні посади в органах Міністерства внутрішніх справ України в період часу з 22 лютого 2011 року по 22 лютого 2014 року (у випадку позивача - з 25 травня 2010 року по 23 травня 2012 року), тобто на підставі одного лише факту зайняття ним у минулому посад: заступника директора, заступника начальника та начальника Управління фінансової інспекції Міністерства внутрішніх справ України.

При цьому, виходячи з викладеного вище, метою Закону України «Про очищення влади» є недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України В.Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності та гарантування права на захист.

Виходячи з мети Закону, на думку суду, перш ніж застосувати до позивача передбачені у цьому Законі заходи відповідальності, Державна фінансова інспекція України зобов`язана була здійснити певні заходи, як-то, наприклад, звернутися до органів прокуратури або інших правоохоронних органів, щодо встановлення особистої участі ОСОБА_1 та доведення його вини у вчинені правопорушень, що сприяли узурпації влади ОСОБА_2 , підриву основ національної безпеки і оборони, протиправному порушенню прав і свобод людини.

Тобто, вина позивача повинна бути доведена у встановленому законом порядку та ґрунтуватися на належних та допустимих доказах, здобутих законним шляхом.

Відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Під час розгляду справи суду не було надано доказів вчинення конкретно позивачем зазначених вище правопорушень, проведення стосовно нього будь-яких службових розслідувань, а отже, його вина у сприянні узурпації влади жодним чином не встановлена.

Звільнивши позивача з посади лише з обставин зайняття ним у певний період посад: заступника директора, заступника начальника та начальника Управління фінансової інспекції Міністерства внутрішніх справ України, застосувавши до нього міру колективної відповідальності лише за формальними ознаками, відповідач таким чином порушив норми Конституції України, яка має найвищу юридичну силу, та діяв не у спосіб, та не з метою, що встановлені Законом.

Парламентська Асамблея Ради Європи в пункті 12 резолюції №1096 (1996) відзначила, що люстраційні або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовно того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановленим у кожному конкретному випадку. Також зазначено, що повинні гарантуватися право на захист та презумпція невинуватості.

У пункті 13 цієї ж резолюції рекомендовано проводити такі заходи відповідно до Керівних принципів щодо забезпечення дотримання люстрацій ними законами та подібними адміністративними заходами вимог правової держави. Згідно з принципом 1 проведення люстрації має здійснюватися спеціально утвореною комісією у складі шанованих суспільством осіб, які пропонуються Главою держави та затверджуються Парламентом. Згідно з принципом 7 дискваліфікація особи не повинна перевищувати п`яти років, оскільки не слід недооцінювати можливості позитивних змін у ставленні та звичках осіб.

Натомість, у Законі України «Про очищення влади» термін обмежень на зайняття посад в органах влади складає 10 років, що означає для позивача неможливість обіймати посади державної служби за умов відсутності підтверджених обставин скоєних ним порушень законодавства, або сприяння іншим особам у вчиненні таких порушень, протягом 10 років.

Принцип 8 зазначених вище рекомендацій вказує, що тільки особи, які наказували вчиняти, або вчиняли серйозні порушення прав людини, або суттєво допомагали в їх учиненні, можуть бути дискваліфіковані.

Окрім іншого, судом встановлено, що Міністерство фінансів України листом від 20 жовтня 2014 року №31-03020-08-10/26880 зобов`язала Держфінінспекцію відповідно до пункту 10 Положення про Міністерство фінансів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №375 та пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1682-VII до 24 жовтня 2014 року поінформувати Міністерство фінансів України про вжиття відповідних заходів та надати відомості стосовно посадових осіб Держфінінспекції, які підпадають під критерії, визначені у частині першій статті 3 цього Закону.

На виконання цього доручення Міністерства фінансів України Держфінінспекція направила листа від 23 жовтня 2014 року №09-15/1439 щодо погодження звільнення ОСОБА_1 з підстав, передбачених Законом №1682-VII та пунктом 72 статті 36 КЗпП України.

Надалі, на доповнення до зазначеного листа Держфінінспекція направила лист від 24 жовтня 2014 року №09-15/1452 про зазначення відомостей попереднього місця роботи ОСОБА_1 з копіями його трудової книжки.

Водночас, погодження Міністерства фінансів України щодо звільнення ОСОБА_1 із зазначених вище підстав Держфінінспекція отримала лише листом від 07 листопада 2014 року №31-17030-12-10/28460.

Тобто, погодження щодо звільнення ОСОБА_1 надійшло пізніше за його фактичне звільнення із займаної посади.

Такі обставини відповідач пояснює необхідністю додержання термінів виконання, встановлених Міністерством фінансів України та Законом №1682-VII.

Проте, такі пояснення суд оцінює критично та вважає, що процедура звільнення позивача з посади відбулася із порушеннями, зокрема, без своєчасного погодження Міністерством фінансів України.

Отже, зазначеним підтверджується, що приймаючи оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 , Державна фінансова інспекція України не врахувала основоположних принципів очищення влади, які розроблені міжнародними організаціями, не дотрималася внутрішніх погоджувальних процедур, тому застосування до позивача положень Закону України «Про очищення влади» є передчасним і не відповідає викладеним стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про безпідставність застосування до позивача положень Закону №1682-VII, незастосування Державною фінансовою інспекцією України жодного правового інструментарію для доведення його вини у діях, викорінення яких ставиться у ньому за мету, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу Державної фінансової інспекції України від 24 жовтня 2014 року №1073-р з необхідністю його скасування, тобто задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , поновлення його на посаді та стягнення з Державної аудиторської служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014 року.

Згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За постановою Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14 у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як способу відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

З наявних у справі матеріалів встановлено, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 24 червня 2016 року №519-р функції та повноваження Державної фінансової інспекції України покладено на Державну аудиторську службу України, повноваження якої у свою чергу затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2016 року №43 «Про затвердження Положення про Державну аудиторську службу України».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року №266 реорганізовано органи Держфінінспекції шляхом їх приєднання до відповідних міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби, а також установлено, що міжрегіональні територіальні органи Державної аудиторської служби є правонаступниками територіальних органів Державної фінансової інспекції.

За таких обставин для забезпечення ефективного захисту прав позивача суд вважає, що ОСОБА_1 слід поновити на роботі в Державній аудиторській службі України на посаді, рівнозначній посаді заступника директора департаменту - начальника відділу звітності та інформування про результати контрольного-ревізійної роботи Департаменту стратегічного планування, взаємодії зі ЗМІ та зв`язків з громадськістю Державної фінансової інспекції України.

Згідно із правовим висновком, зазначеним у Постанові ВСУ від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13: суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого1995 року (зі змінами та доповненнями, діючими на момент виникнення правовідносин) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідач, заперечуючи проти позову, просить суд врахувати ті обставини, що позивач з 01 серпня 2016 року по теперішній час працевлаштований, отримує заробітну плату та інші виплати, тому, посилаючись на положення абзацу 2 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вважає, що сума стягнення за час вимушеного прогулу має бути зменшена на суму відповідних доходів за місцем нової роботи позивача.

Із даних трудової книжки позивача, дійсно, вбачається, що з 01 серпня 2016 року по 14 серпня 2017 року позивач працював на посадах: радника з питань економічної безпеки, заступника голови правління ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», а з 18 жовтня 2017 року працює на посаді головного радника голови правління відділу радників та взаємодії з органами державної влади Департаменту адміністративного забезпечення АТ «Українська залізниця».

Отже, встановлюючи час вимушеного прогулу, суд враховує зазначені обставини та визначає період незаконного звільнення з дня звільнення (з 25 жовтня 2014 року) до дня працевлаштування позивача, тобто до 01 серпня 2016 року.

Виходячи з довідки про доходи ОСОБА_1 , виданої Держфінінспекцією 24 жовтня 2014 року №239 (а.с.54), середня місячна заробітна плата позивача, обчислена за останні 2 місяці роботи за вирахуванням суми матеріальної допомоги, складає 9 543,76 грн.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період.

Отже, за розрахунком середньоденний заробіток позивача становить: 9 543,76 грн. (заробітна плата за 2 останні місяці) / 45 робочих днів = 212,08 гривень.

Кількість робочих днів у період вимушеного прогулу, починаючи з 25 жовтня 2014 року і по 31 липня 2016 року, становить 441 день.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: з 25 жовтня 2014 року по 31 липня 2016 року становить: 212,08 х 441 = 93 527, 28 грн., які суд вважає за доцільне стягнути на користь позивача.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду, зокрема, про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача в Державній аудиторській службі України на посаді, рівнозначній посаді заступника директора департаменту - начальника відділу звітності та інформування про результати контрольного-ревізійної роботи Департаменту стратегічного планування, взаємодії зі ЗМІ та зв`язків з громадськістю Державної фінансової інспекції України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць, а саме: 4 771,88 грн. підлягає негайному виконанню.

Суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та необхідні докази, які свідчать про обґрунтованість заявлених позовних вимог, які під час вирішення справи знайшли своє підтвердження. Відповідачами суду протилежного не доведено, не надано достатніх та переконливих доказів у підтримку своєї позиції щодо предмету адміністративного позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, що розгляд справ про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється без сплати судового збору, через що підстави для розподілу судових витрат у даній справі відсутні.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної аудиторської служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фінансової інспекції України №1073-р від 24 жовтня 2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора департаменту - начальника відділу звітності та інформування про результати контрольного-ревізійної роботи Департаменту стратегічного планування, взаємодії зі ЗМІ та зв`язків з громадськістю Державної фінансової інспекції України.

3. Поновити ОСОБА_1 на роботі в Державній аудиторській службі України на посаді, рівнозначній посаді заступника директора департаменту - начальника відділу звітності та інформування про результати контрольного-ревізійної роботи Департаменту стратегічного планування, взаємодії зі ЗМІ та зв`язків з громадськістю Державної фінансової інспекції України, з 25 жовтня 2014 року.

4. Стягнути з Державної аудиторської служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 жовтня 2014 року по 31 липня 2016 року у розмірі 93 527, 28 грн. (дев`яносто три тисячі п`ятсот двадцять сім грн. 28 коп.).

5. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в Державній аудиторській службі України на посаді, рівнозначній посаді заступника директора департаменту - начальника відділу звітності та інформування про результати контрольного-ревізійної роботи Департаменту стратегічного планування, взаємодії зі ЗМІ та зв`язків з громадськістю Державної фінансової інспекції України з 25 жовтня 2014 року та стягнення з Державної аудиторської служби України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 4 771,88 грн. (чотири тисячі сімсот сімдесят одна грн. 88 коп.).

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ), адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_3 .

Відповідач: Державіна аудиторська служба України, адреса: 04070, м. Київ, вул. П.Сагайдачного, 4, , тел. .

Суддя В.І. Келеберда