Справа № 826/13954/16
Суддя: Коморний Олександр Ігорович
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Коморний О.І.,

секретар судового засідання Бабич Ю.Б.,

за участю:

представник позивача не прибув

представника відповідача Поронюк І.Б.

представник третьої особи не прибув

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Головного управління ДФС у м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ГУ ДФС у Львівській області та за зустрічним позовом ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві.

Обставини справи.

До Окружного адміністративного суду м. Києва надійшла позовна заява Головного управління ДФС у м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу в сумі 25000,00 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.09.2016 відкрито скорочене провадження у справі,.

08.12.2016р. податковим органом подано заяву про збільшення позовних вимог відповідно до якої просить стягнути податковий борг в сумі 50000 грн. з урахуванням податкового повідомлення-рішення від 29.06.2016 р. №00047-1305 на суму 25000 грн.

Ухвалою суду від 23.12.2016 призначено розгляд справи у судовому засіданні, ухвалою суду від 18.03.2019 призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, ухвалою суду від 10.04.2019 замінено позивача на належного.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.05.2019р. справу передано на розгляд Львівському окружному адміністративному суду на підставі ст.ст. 26, 29 КАС України.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 25.06.2019 прийнято справу №826/13954/16 до провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

ОСОБА_1 30.07.2019 подала зустрічний позов до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просить, з урахуванням збільшення позовних вимог:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1789-17 від 30.06.2015 р. прийняте Державною податковою інспекцією у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №00047-1305 від 29.06.2016 прийняте Державною податковою інспекцією у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Ухвалою суду від 07.08.2019 прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом.

Ухвалою суду від 02.10.2019 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом.

Ухвалою суду від 02.10.2019 витребувано докази.

Ухвалою суду від 20.11.2019 відмовлено у клопотанні про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 20.11.2019р. закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача, за первісним позовом, в судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про розгляд справи.

Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом проти первісного позову заперечив повністю, вимоги зустрічного позову підтримав, просить позов задовольнити.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, письмової правової позиції у спорі від третьої особи не надходило.

Суд заслухав вступне слово представника відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позов, дослідив подані докази та

встановив:

ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві 30.06.2015 року прийнято податкове повідомлення рішення № 1789-17 (а.с.7) про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання 25000 грн. за платежем транспортний податок з фізичних осіб, яке надіслано ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7).

У подальшому ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві 01.02.2016р. виставлено ОСОБА_1 податкову вимогу №221-16 (а.с.8), яка надіслана ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7).

29.06.2016 р. ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення рішення №00047-1305 (а.с.2) про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання 25000 грн. за платежем транспортний податок з фізичних осіб, яке надіслано ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7).

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п.4 ч.3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

Закріплений у ч. 1 ст.9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України (далі ПК України), відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України.

Відповідно до ст. 20.1.1 ПК України відповідачу надано право запрошувати платників податків або їх представників для перевірки правильності нарахування та своєчасності сплати податків та зборів, дотримання вимог іншого законодавства, здійснення контролю за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Письмові повідомлення про такі запрошення надсилаються в порядку, встановленому статтею 42 цього Кодексу, не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня запрошення рекомендованими листами, в яких зазначаються підстави запрошення, дата і час, на які запрошується платник податків (представник платника податків)

Згідно з п.75.1 ст.75 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться органами державної податкової служби в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби.

Відповідно до п.п.267.1.1. п.267.1. ст.267 Податкового кодексу України (в редакції станом на 01.06.2016 року), платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.

Судом з відповіді Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області від 02.07.2019р. (а.с.123) встановлено, що у ОСОБА_1 з 24.05.2014 року у власності перебував автомобіль марки LAND ROVER RANGE ROVER AUTOBIOGRAPHY, 2013 року випуску, об`єм двигуна 4999 см. куб., який 28.08.2015 року вибув з її власності внаслідок перереєстрації за довідкою-рахунком.

26.02.2016 року за ОСОБА_1 зареєстрований автомобіль марки AUDI A4, 2015 року випуску, об`єм двигуна 1984 см. куб., який 29.04.2016 року знятий з обліку (реєстрації) для реалізації.

Законом України від 28.12.2014 року №71-VІІI «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» (далі -Закон №71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок, податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Згідно із пунктом 10.2 статті 10 Податкового кодексу України, в редакції Закону №71-VIII місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні. міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий - період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік. який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

За правилами пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. При чому, норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому, такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням транспортного податку на 2015 рік відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01 січня 2015 року. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов`язку щодо встановлення транспортного податку. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення транспортного податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим відповідно до норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Відтак, рішення місцевих рад щодо транспортного податку, прийняті у 2015 році, могли встановлювати плановим лише 2016 рік.

Таким чином, з урахуванням норми підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення місцевих рад стосовно транспортного податку, прийняті та опубліковані протягом 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду транспортний податок міг вважатися встановленим місцевою радою.

Відповідно до пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно - правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України, а тому рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Враховуючи вищезазначене, для конкретної правової ситуації період прийняття рішення місцевою радою щодо запровадження транспортного податку - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обов`язку встановити транспортний податок.

Разом з тим, плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за містом підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, в 2015 році місцеві ради могли встановити транспортний податок лише на 2016 рік, а не на 2015 рік.

Таким чином, транспортний податок міг справлятися не раніше 2016 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.01.2018 року у справі № 804/1241/17 та постанові від 28.02.2019 року у справі №825/1474/16.

Зокрема, у постанові Верховного Суду від 18.01.2018 року у справі № 804/1241/17, суд вказав: "Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 08.06.2015 № 5491 та вимоги від 28.12.2016 № 7316-17, оскільки запроваджені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» зобов`язання щодо сплати транспортного податку з фізичних осіб виникають у платників податків лише після 01.01.2016 року.

У постанові від 28.02.2019 року у справі №825/1474/16 Верховний Суд вказав: "Одночасно підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України регламентовано порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

В даному випадку із запровадженням транспортного податку на 2015 рік відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01 січня 2015 року. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов`язку щодо встановлення транспортного податку. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення транспортного податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Таким чином, транспортний податок мав справлятися не раніше 2016 року.

Вказане підтверджується тією обставиною, що запроваджуючи змінений транспортний податок у 2016 році законодавець обмежив дію п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України, передбачивши, що ця норма не поширюється на рішення місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2016 рік.

В такий спосіб Верховною Радою України було змінено правове регулювання питання запровадження місцевих податків, і зокрема, транспортного податку. Відповідно, усі передбачені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України наслідки, в тому числі послідовність дій місцевих рад щодо прийняття та опублікування рішень про встановлення місцевих податків не застосовуються.

Відтак, беручи до уваги саме наведені вище обставини, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки запроваджені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» зобов`язання щодо сплати транспортного податку з фізичних осіб виникають у платників податків лише після 1 січня 2016 року."

З урахуванням викладеного та встановлених фактичних обставин справи суд дійшов висновку про протиправне прийняття ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві 30.06.2015р. податкового повідомлення рішення № 1789-17 (а.с.7) про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання 25000 грн. за платежем транспортний податок з фізичних осіб, тому таке підлягає скасуванню.

Згідно з Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» № 909-VIII від 24.12.2015 p., положення підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України, в частині визначення об`єкта оподаткування, змінені у порівнянні з 2015-м роком.

Зокрема, згідно підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України (в редакції станом на 01.06.2016 року), об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Судом встановлено, що за ОСОБА_1 зареєстрований автомобіль марки AUDI A4, 2015 року випуску, об`єм двигуна 1984 см. куб., який 29.04.2016 року знятий з обліку (реєстрації) для реалізації (а.с.123).

Однак такий автомобіль не входить до переліку автомобілів, які є об`єктом оподаткування, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (а.с.196-201).

Доказами в адміністративному судочинстві відповідно до ч.1 ст.72 КАС України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Докази суду надають відповідно до ч.3 ст.77 КАС України учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Предметом доказування відповідно до ч.2 ст. 73 КАС України є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом вживалися заходи по витребуванню у Головного управління ДФС у м. Києві доказів в обґрунтування позовних вимог по стягненню з ОСОБА_1 заборгованості в сумі 50000 грн.

Проте на виконання вимог ухвали суду Головне управління ДФС у м. Києві не надало жодних доказів на підставі чого прийнято податкові повідомлення-рішення (які об`єкти оподаткування перебували у ОСОБА_1 у 2015-2016 роках), як і не обґрунтувало правомірність прийняття та направлення податкових повідомлень-рішень в м. Києві фізичній особі ОСОБА_1 , місцем реєстрації та проживання якої з 13.07.2010 року є: АДРЕСА_2 (а.с.125)

Ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки у даній справі за зустрічним позовом оспорюються рішення прийняті відповідачем, суб`єктом владних повноважень, суд відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України, перевіряє чи прийнято (вчинено) воно: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зібрані і досліджені докази у справі, не підтверджують і не обґрунтовують первісні позовні вимоги, з якими до суду звернувся позивач, а тому такі задоволенню не підлягають.

Зустрічні позовні вимоги суд визнає обґрунтованими та підтвердженими належними і допустимими доказами, а тому такі підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 139 КАС України слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління ДФС у м. Києві на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 768, 40 грн.

Керуючись ст.ст. 19, 22, 25, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд -

у х в а л и в :

1. У задоволенні позову Головного управління ДФС у м. Києві до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ГУ ДФС у Львівській області - відмовити повністю.

2. Зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві - задовольнити повністю.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №1789-17 від 30.06.2015 прийняте Державною податковою інспекцією у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №00047-1305 від 29.06.2016 прийняте Державною податковою інспекцією у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Головного управління ДФС у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка буд.33/19), за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір в сумі 768, 40 грн.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 06.12.2019р.

Суддя Коморний О.І.