Справа № 640/18246/18
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ключковича В.Ю.,

суддів Безименної Н.В.,

Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 березня 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження, в порядку письмового провадження, суддя Шрамко Ю.Т.) у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Спецсервіс» до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення в частині, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Спецсервіс» звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві, у якій просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 22 серпня 2018 року № в частині:

- застосування штрафу у розмірі 20% за затримку реєстрації податкових накладних №14 від 24.02.2016; №13 від 19.02.2016; №12 від 18.02.2016 в сумі 50000,01 грн.;

- застосування штрафу у розмірі 10% за затримку реєстрації податкових накладних №7 від 11.03.2016; №1 від 01.03.2016; №2 від 02.03.2016 в сумі 79725,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 березня 2019 року позовні вимоги задоволено частково; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві (04655, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) від 22 серпня 2018 року № в частині застосування штрафів за затримку реєстрації податкових накладних №14 від 24.02.2016, №13 від 19.02.2016, №12 від 18.02.2016, №1 від 01.03.2016; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві подало апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 березня 2019 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що предметом розгляду даної справи є визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, яке було винесене Головним управлінням ДФС у м. Києві, а не визнання протиправними дій ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві, крім того ДПІу Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві не є стороною по справі, а ГУ ДФС у м. Києві не володіє інформацією стосовно того, що слугувало підставою для розірвання договору про визнання електронних документів та причин не прийняття договору ТОВ «НВП «Спецсервіс».

Крім того, апелянт зазначає, що ТОВ «НВП «Спецсервіс» було укладено новий договір про визнання електронних документів 18.03.2016 №180320163, проте накладні були направлені на реєстрацію лише 30.03.2016 та 31.03.2016, тобто зі зволіканням.

19.11.2019 до суду апеляційної інстанції від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому ТОВ «Науково-виробниче підприємство «Спецсервіс» просить залишити рішення суду першої інстанції в силі, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відзиві позивач зазначає, що податковий орган безпідставно, в порушення умов укладеного договору та Податкового кодексу України, розірвав в односторонньому порядку Договір про визнання електронних документів від 16 липня 2015 року №160720151 з ТОВ «НВП «СПЕЦСЕРВІС», що зумовило неможливість для позивача зареєструвати в ЄРГІН видані податкові накладні.

При цьому підтвердженням вжиття позивачем всіх можливих заходів задля своєчасної реєстрації податкових накладних є те, що позивач вчасно подав на реєстрацію відповідні податкові накладні, а при отриманні інформації про розірвання Договору про визнання електронних документів звернувся до податкового органу щодо укладення нового Договору №180320163 від 18 березня 2016 року.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Спецсервіс" (код 38674939) зареєстроване 04.04.2013 року, номер запису про проведення державної реєстрації 1 024278, місцезнаходження: 03680, м. Київ, вул. Солом`янська, 3, оф. 918, перебуває на обліку як платник податків в ДПІ у Солом`янському районі ГУ ДФС у м. Києві з 05.04.2013.

З 01 травня 2013 року ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Спецсервіс" зареєстровано платником податку на додану вартість (іпн. 82).

Як вбачається з матеріалів справи, 16.07.2015 між позивачем та контролюючим органом укладено договір про визнання електронних документів №160720151, що підтверджується квитанцією №2 (а.с.20-24, т.1).

Згідно наданих позивачем квитанцій про реєстрацію податкових накладних встановлено, що з 04.03.2016 по 10.03.2016 позивачем надсилалися податкові накладні №14 від 24.02.2016 року; №13 від 19.02.2016 року; №12 від 18.02.2016 року; №1 від 01.03.2016 року своєчасно, в строк визначений Податковим кодексом України, проте, згідно з квитанціями, вказані податкові накладні за лютий-березень 2016 року не прийняті. Причиною неприйняття є виявлення помилок: «Порушено вимоги Інструкції з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв`язку, затвердженої наказом ДПА України від 10.04.2008 №233, а саме: - . Можливо, припинено дію Договору про визнання електронної звітності.» (а.с.33, 36, 39, 44, т.1).

Разом з тим, позивачем до матеріалів справи не було надано квитанцій про відмову в реєстрацію податкових накладних №7 від 11.03.2016 та №2 від 02.03.2016.

18.03.2016 позивач уклав з відповідачем новий договір про визнання електронних документів №180320163 від 18.03.2016, та відповідно до зворотної квитанції №1, контролюючий орган повідомив, що розірвано діючий договір, а новий договір прийнято до розгляду (а.с.30, т.1).

З 30.03.2016 по 31.03.2016 позивачем було надіслано до контролюючого органу податкові накладні №14 від 24.02.2016; №13 від 19.02.2016; №12 від 18.02.2016, №7 від 11.03.2016; №1 від 01.03.2016; №2 від 02.03.2016, які були прийняті та зареєстровані.

18.07.2018 року посадовими особами контролюючого органу проведено камеральну перевірку своєчасності реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних в ЄРПН позивача за 2016-2017 роки, за результатами якої складено акт перевірки від 18.07.2018 року №13935/26-06-16/38674939.

За результатами перевірки встановлено порушення позивачем граничних термінів реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних за 2016-2017 роки.

22 серпня 2018 року Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення від 22.08.2018 року №, згідно з яким застосовано штрафну (фінансову) санкцію у розмірі 139 136,31 грн.

03.09.2018 року позивач подав скаргу в порядку ст. 56 ПК України, однак рішенням ДФС України від 26.10.2018 року № 34941/6/99-99-11-03-01-25 у задоволенні скарги було відмовлено.

Вважаючи протиправним податкове повідомлення-рішення відповідача від 22 серпня 2018 року № в частині: застосування штрафу у розмірі 20% за затримку реєстрації податкових накладних №14 від 24.02.2016; №13 від 19.02.2016; №12 від 18.02.2016 в сумі 50000,01 грн.; застосування штрафу у розмірі 10% за затримку реєстрації податкових накладних №7 від 11.03.2016; №1 від 01.03.2016; №2 від 02.03.2016 в сумі 79725,00 грн., позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що податкові накладні №14 від 24.02.2016, №13 від 19.02.2016, №12 від 18.02.2016, №1 від 01.03.2016 були вчасно відправлені ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Спецсервіс" на реєстрацію, а порушення ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Спецсервіс" граничного строку реєстрації податкової накладної у ЄРПН сталося не з вини платника податків, а через дії контролюючого органу, який за відсутності законодавчо визначених підстав відмовив у прийнятті для реєстрації вказаної податкової накладної, що обумовило затримку її реєстрації.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Спірні правовідносини регулюються ст.ст. 19, 55, Конституції України, Податковим кодексом України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі - ПК України), Порядком ведення Єдиного реєстру податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2010 року № 1246 (далі - Порядок №1246), у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 14.1.60 пункту 14.1 статті 14 ПК України Єдиний реєстр податкових накладних - це реєстр відомостей щодо податкових накладних та розрахунків коригування, який ведеться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, в електронному вигляді згідно з наданими платниками податку на додану вартість електронними документами.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (абзац 1, 2 пункт 201.10 стаття 201 ПК України).

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється не пізніше п`ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання (абзац 10 пункт 201.10 стаття 201 ПК України).

В силу підпункту 120 1.1 пункту 120.1 статті 120 ПК України порушення платниками податку на додану вартість граничних термінів реєстрації податкових накладних, що підлягають наданню покупцям - платникам податку на додану вартість, та розрахунків коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, встановлених статтею 201 цього Кодексу, тягнуть за собою накладення на платників податку на додану вартість, на яких відповідно до вимог статей 192 та 201 цього Кодексу покладено обов`язок щодо такої реєстрації, штрафу в розмірі: 10 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення терміну реєстрації до 15 календарних днів; 20 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення терміну реєстрації від 16 до 30 календарних днів; 30 відсотків від суми податку на додану вартість, зазначеної в таких податкових накладних/розрахунках коригування, - у разі порушення терміну реєстрації від 31 до 60 календарних днів;

Позивачем не заперечується той факт, що податкові накладні №14 від 24.02.2016, №13 від 19.02.2016, №12 від 18.02.2016, №1 від 01.03.2016, №7 від 11.03.2016 та №2 від 02.03.2016 були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄРПН) 30-31 березня 2016 року, тобто з порушенням строку, передбаченого п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України.

Проте, на переконання позивача, порушення п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України сталось внаслідок протиправних дій податкового органу, оскільки податкова накладна була направлена для реєстрації з дотриманням граничного строку, а саме - податкова накладна №14 від 24.02.2016 була направлена на реєстрацію 04.03.2018; податкова накладна №13 від 19.02.2016 була направлена на реєстрацію 04.03.2018; податкова накладна №12 від 18.02.2016 була направлена на реєстрацію 04.03.2018; податкова накладна №1 від 01.03.2016 була направлена на реєстрацію 10.03.2018, тобто - своєчасно, що підтверджуються відповідними квитанціями про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в ЄРПН що містяться в матеріалах справи.

Однак, при цьому, в матеріалах справи відсутні квитанції про реєстрацію податкової накладної / розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в ЄРПН стосовно податкових накладних №7 від 11.03.2016 та №2 від 02.03.2016, а тому, суд позбавлений можливості перевірити факт своєчасності надсилання даних податкових накладних для проведення їх реєстрації.

Як встановлено колегією суддів з матеріалів справи, протягом терміну неприйняття податкових накладних діяв Договір № 160720151 від 16.07.2015 про визнання електронних документів, що підтверджується квитанцією № 2.

Повідомлення щодо припинення дії зазначеного договору ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Спецсервіс" не отримувало, що не спростовано відповідачем.

Інструкцією з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв`язку, затвердженою наказом ДПА України "Про подання електронної податкової звітності" від 10.04.2008 №233 визначено загальні принципи організації інформаційного обміну під час подання платниками податків податкової звітності до органів державної податкової служби України в електронній формі із використанням електронного цифрового підпису.

Ця Інструкція поширюється на Державну податкову адміністрацію України та її територіальні органи, платників податків, які за власним бажанням подають податкові документи в електронному вигляді.

У додатку 1 до Інструкції №233 міститься примірний договір про визнання електронних документів, який укладається платником та контролюючим органом для врегулювання правовідносин з приводу визнання податкової звітності платника в електронному вигляді.

Згідно до вимог пункту 4 розділу 6 примірного договору орган ДПС має право розірвати договір в односторонньому порядку у випадку ненадання платником податків нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих або в разі зміни платником місця реєстрації.

Отже законодавчо обґрунтованими підставами для розірвання договору про визнання електронних документів органом ДПС в односторонньому порядку є:

- ненадання платником податків нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих;

- зміна ним місця реєстрації.

Аналогічні підстави розірвання прописані і у договорі від 16.07.2015 № 160720151 про визнання електронних документів, підписаним між ДПІ у Солом`янському районі та ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Спецсервіс".

Так, згідно із п.п.1,3,5 розділу 6 цього договору він набирає чинності з моменту його підписання Сторонами. Договір діє до закінчення строку чинності посилених сертифікатів відкритих ключів. Якщо платник податків подає до органу ДПС нові посилені сертифікати ЕЦП, цей договір вважається пролонгованим до закінчення терміну чинності нових посилених сертифікатів ключів. Орган ДФС має право розірвати договір в односторонньому порядку у випадку ненадання платником податків нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих або в разі зміни платником місця реєстрації.

Однак, відповідачем не надано суду жодних доказів того, що платник податків не надав нового посиленого сертифіката (сертифікатів) відкритого ключа замість скасованих та (або) змінив своє місце реєстрації. Натомість, чинним законодавством не визначено будь-яких інших підстав для розірвання в односторонньому порядку договору про визнання електронних документів.

Договір про визнання електронної звітності є адміністративним договором у розумінні пункту 16 частини 1 статті 4 КАС України.

Адміністративний договір є договором в загальному розумінні, а тому на порядок укладання та розірвання такого договору розповсюджується дія норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), в тому числі щодо підстав його розірвання.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, враховуючи, що відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що свідчать про наявність законодавчо визначених підстав для розірвання договору в односторонньому порядку, власне як і доказів розірвання такого договору, колегія суддів приходить до висновку, що на момент подання податкових накладних №14 від 24.02.2016, №13 від 19.02.2016, №12 від 18.02.2016, №1 від 01.03.2016 такий договір був чинним, а відтак підстави для відмови у їх реєстрації були відсутні.

Крім того, позивач вчинив всі залежні від нього дії після відмови у реєстрації таких накладних, оскільки 18.03.2016 уклав з ДПІ у Солом`янському районі новий договір про визнання електронних документів №180320163 від 18.03.2016, та відповідно до зворотної квитанції №1, контролюючий орган повідомив, що розірвано діючий договір, а новий договір прийнято до розгляду (а.с.30, т.1).

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить висновку, що на час подання позивачем податкової звітності до контролюючого органу, договір про визнання електронних документів від 16.10.2015 був діючим, оскільки були відсутні підстави встановлені договором для одностороннього розірвання вказаного договору

З викладеного вбачається, що податкові накладні №14 від 24.02.2016, №13 від 19.02.2016, №12 від 18.02.2016, №1 від 01.03.2016 були (вперше) вчасно відправлені ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Спецсервіс" на реєстрацію, а порушення ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Спецсервіс" граничного строку реєстрації податкової накладної у ЄРПН (вдруге) сталося не з вини платника податків, а через дії контролюючого органу, який за відсутності законодавчо визначених підстав відмовив у прийнятті для реєстрації вказаної податкової накладної, що обумовило затримку її реєстрації.

Апелянтом не були спростовані доводи позивача про наявність діючого Договору про визнання електронних документів № 160720151 від 16.07.2015, про вчасне направлення податкових накладних №14 від 24.02.2016, №13 від 19.02.2016, №12 від 18.02.2016, №1 від 01.03.2016 у на реєстрацію до Єдиного реєстру податкових накладних, про відповідність податкової накладної всім вимогам електронного документа і надання податкової накладної у форматі, доступному для її технічної обробки.

Таким чином, реєстрація податкових накладних №14 від 24.02.2016, №13 від 19.02.2016, №12 від 18.02.2016, №1 від 01.03.2016, яка відбулась 31.03.2016 не є наслідком протиправних дій позивача, оскільки ним вжито всіх можливих заходів для проведення своєчасної реєстрації податкових накладних, зокрема, їх було надіслано на реєстрацію у встановлені Податковим кодексом України строки, а також у встановлений граничний строк для надіслання податкової звітності вчинено спробу переукласти договір про визнання електронних документів.

Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Крім того, Європейський суд у справі «Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG» (1975, AC 591 at 638) вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що за умови дотримання платником податків вище вказаних вимог ПК України, контролюючий орган зобов`язаний був зареєструвати податкові накладні (направлені на реєстрацію своєчасно), однак спочатку позивачу було відмовлено безпідставно у прийнятті податкових накладних, зазначивши, що, можливо, припинено дію договору про визнання електронної звітності, у зв`язку з чим позивач, не зволікаючи, уклав новий договір про визнання електронних документів, а потім контролюючий орган повідомив, що розірвано діючий договір, а новий договір прийнято до розгляду, та потім прийняв такі податкові накладні, чим контролюючий орган порушив принцип належного урядування.

Внаслідок викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посадовими особами контролюючого органу порушено вимоги податкового законодавства та необґрунтовано не прийнято податкові документи позивача за спірний період, а тому, прийняте за наслідком камеральної перевірки податкове повідомлення-рішення від 22 серпня 2018 року № в частині застосування штрафних санкцій за порушення термінів реєстрації податкових накладних №14 від 24.02.2016, №13 від 19.02.2016, №12 від 18.02.2016, №1 від 01.03.2016 є таким, що підлягає скасуванню частково, а податкові накладні №14 від 24.02.2016, №13 від 19.02.2016, №12 від 18.02.2016, №1 від 01.03.2016 вважаються такими, що подані позивачем у день їх фактичного отримання відповідачем.

Разом з тим, позивачем до матеріалів справи не було надано квитанцій про відмову в реєстрації податкових накладних №7 від 11.03.2016 та №2 від 02.03.2016 та, відповідно, відсутні докази їх надсилання позивачем для реєстрації у встановлений Податковим кодексом України строк, відтак в цій частині підстави для задоволення позову відсутні.

Відтак, враховуючи вищевикладене, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, яким ним, в даному випадку, не виконано.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а відтак, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм процесуального та матеріального права, судом першої інстанції встановлено всі обставини, що мають значення для справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді Н.В. Безименна

О.О. Беспалов