Справа № 640/18387/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 грудня 2019 року № 640/18387/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві

про визнання неправомірними дій, визнання неправомірною та скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач), в якому просить суд: визнати неправомірними дії державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кривошея Д.С.; визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58207465 від 01 лютого 2019 року Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві; стягнути з Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що виконавчий лист №2-612/10, виданий 19 жовтня 2010 року Подільським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» в особі регіональної дирекції «Райфайзен Банк Аваль» суми заборгованості за кредитним договором №223336447 від 19 червня 2009 року в розмірі 479 135,20 грн, судові витрати в розмірі 1952,0 грн, а всього 481 087,20 грн повернуто стягувачу. За вказаним виконавчим документом державним виконавцем стягнуто з ОСОБА_1 частково заборгованість на користь Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль». Проте, в порушення статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» постановою Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 21 серпня 2017 року №53119234 стягнуто з нього, позивача, виконавчий збір у розмірі 10% від суми стягнення, що становить 46 508,66 грн. З огляду на викладене, позивач вважає, що постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58207465 від 01 лютого 2019 року з примусового виконання постанови Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 21 серпня 2017 року №53119234 прийнято безпідставно та з порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні. Також, вказаною ухвалою суду витребувано від Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження №58207465.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада 2019 року повторно витребувано від Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві належним чином завірену копію матеріалів виконавчого провадження №58207465.

У відзиві на позов представник відповідача вказує, що позивачем постанова Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 21 серпня 2017 року №53119234 не оскаржувалась, отже при прийнятті оскаржуваної постанови від 01 лютого 2019 року про відкриття виконавчого провадження №58207465 державний виконавець діяв відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження».

В судове засідання 26 листопада 2019 року жодна зі сторін не з`явились, хоча і були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 26 листопада 2019 року судом, згідно з частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Постановою державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 24 січня 2019 року ВП №53119234 повернуто виконавчий лист №2-612/10, виданий 19 жовтня 2010 року Подільським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» в особі регіональної дирекції «Райфайзен Банк Аваль» суми заборгованості за кредитним договором №223336447 від 19 червня 2009 року в розмірі 479 135,20 грн, судові витрати в розмірі 1952,0 грн, а всього 481 087,20 грн. стягувачу та виділено в окреме провадження постанову про стягнення виконавчого збору ВП №53119234 від 21 серпня 2017 року.

Постановою державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 01 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження №58207465 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору ВП №53119234 від 21 серпня 2017 року.

Незгода позивача із постановою про відкриття провадження зумовила його звернення до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з даним позовом з урахуванням норм статей 122, 287 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи, що про наявність оскаржуваної постанови позивач дізнався 20 вересня 2019 року, що підтверджено матеріалами справи, а з даний позов надійшов до Окружного адміністративного суду міста Києва 26 вересня 2019 року, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущений строк звернення до суду, визначений Кодексом адміністративного судочинства України.

Так, за змістом пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII) примусовому виконанню відповідно до цього Закону підлягають постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанови державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У частині 5 статті 26 Закон України від 02 червня 2016 року №1404-VIII визначено, що державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Як зазначено вище, оскаржуваною постановою від 01 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження ВП №58207465 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

Суд зауважує, що постанова про стягнення виконавчого збору ВП №53119234 від 21 серпня 2017 року станом на час прийняття оскаржуваної постанови від 01 лютого 2019 року позивачем не оскаржено та є чинною.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що при прийняття оскаржуваної постанови від 01 лютого 2019 року відповідач діяв відповідно до згадуваних норм Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Суд звертає увагу, що позовні вимоги фактично обґрунтовані протиправністю постанови від 21 серпня 2017 року про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зауважує, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, яке може бути відновлене виключно внаслідок оскарження постанови про стягнення виконавчого збору ВП №53119234 від 21 серпня 2017 року, яка не є предметом розгляду даної справи.

Виходячи із положень частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінивши докази, які є у справі, та пояснення сторін за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем виконано обов`язок доказування, визначений частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України , а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-243, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко