Справа № 320/1905/19
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2019 року № 320/1905/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Київського окружного адміністративного суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області в якому просить суд визнати протиправною та скасувати податкову вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1595-23 від 06.02.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем в порушення норм податкового законодавства України сформовану податкову вимогу про сплату податкового боргу, що порушує його права та законні інтереси. Зокрема, позивач зазначив, що податковий борг виник на підставі податкових повідомлень-рішень, які оскаржуються в судовому порядку та вважаються неузгодженими. Таким чином оскаржувана податкова вимога підлягає скасуванню як така, що прийнята протиправно.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.04.2019 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 20.05.2019.

Судове засідання 20.05.2019 було відкладено за обґрунтованим клопотанням сторони на 12.06.2019.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву в якому останній зазначив, що на підставі Акту №941/10-36-13-03/ від 02.11.2018 «Про результати планової документальної виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи», посадовими особами ГУ ДФС у Київській області, було прийнято Рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування або своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 04.12.2018 на суму 27944.62 грн. та вимогу про сплату боргу (недоїмки) (для фізичної особи) № від 04.12.2018 на суму 188302,90 грн.. Станом на 31.01.2019 у зв`язку з наявністю у платника боргу з єдиного внеску, ГУ ДФС у Київській області сформовано та направлено вимогу від 06.02.2019 №1595- 23 на суму 224641,70 грн.. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2019 по справі №320/370/19 відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування рішення № від 04.12.2018 та вимоги № від 04.12.2018 по єдиному внеску. Таким чином податкові зобов`язання набули статусу неузгодженими та виключені з облікової картки позивача. Станом на 13.05.2019 згідно даними ІС «Податковий блок» податковий борг по єдиному внеску в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 не обліковується. Таким чином підстав для задоволення позовних вимог не має.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що станом на станом на 06.02.2019 року у відповідача були відсутні будь-які правові підстави дня формування та направлення позивачу вимоги від 06.02.2019 року № 1595-23 на суму 224 641,70 грн., оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове оскарження його рішень, які були базою для формування оскаржуваної вимоги та вже мали статус неузгоджених. Також зазначає, що станом на дату складання відповіді на відзив, ні в адміністративному, ні в судовому порядку не прийнято рішення про скасування або відкликання вимоги від 06.02.2019 року № 1595-23 на суму 224 641,70 грн., яка є виконавчим документом. Таким чином, відповідач помилково вважає, що у даній справі відсутній предмет спору - «визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1595-23 від 06 лютого 2019 року».

Також позивачем подано клопотання про стягнення на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідачем подано до суду заперечення в яких останній зазначив, що після оскарження позивачем Рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування або своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 04.12.2018 на суму 27944.62 грн. та вимогу про сплату боргу (недоїмки) (для фізичної особи) № від 04.12.2018 на суму 188302,90 грн. в судовому порядку, податкові зобов`язання набули статусу неузгоджених та були виключені з облікової картки позивача. Факт відсутності заборгованості за позивачем підтверджується обліковою карткою платника з єдиного внеску за 2019 рік. Крім того, відповідач заперечує, щодо стягнення на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 10000 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, оскільки дана сума є документально необґрунтованою, доказово не підтвердженою і безпідставною. Крім того, дана сума є неспівмірною та непропорційною обсягу, характеру та типу наданих ОСОБА_2 на користь позивача послуг, часу, витраченому на надання цих послуг та складності справи.

Усі учасники справи 12.06.2019 подали до суду клопотання в яких просили подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження, без їхньої участі.

У звязку з поданими клопотаннями представників сторін на підставі ст.194, 205 КАС України, суд вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на обліку в Обухівській ДІЛІ з 08.09.2000 року. Основний вид діяльності: КВЕД _46.90 - Неспеціалізована оптова торгівля.

На підставі Акту №941/10-36-13-03/ від 02.11.2018 «Про результати планової документальної виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи», посадовими особами ГУ ДФС у Київській області, було прийнято Рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування або своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 04.12.2018 на суму 27944.62 грн. та Вимогу про сплату боргу (недоїмки) (для фізичної особи) № від 04.12.2018 на суму 188302,90 грн.

Станом на 31.01.2019 у зв`язку з наявністю у платника боргу з єдиного внеску, ГУ ДФС у Київській області сформовано та направлено вимогу від 06.02.2019 №1595-23 на суму 224641,70 грн..

Разом з тим, не погоджуючись з рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування або своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 04.12.2018 на суму 27944.62 грн. та вимогою про сплату боргу (недоїмки) (для фізичної особи) № від 04.12.2018 на суму 188302,90 грн. позивачем оскарженої їх до суду.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.02.2019 по справі №320/370/19 відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування рішення № від 04.12.2018 та вимоги № від 04.12.2018 по єдиному внеску.

В подальшому рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі №320/370/19 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області від 04.12.2018 №, №, №, №. Визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 04.12.2018. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 04.12.2018. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2019 по справі №320/370/19 апеляційну скаргу ГУ ДФС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі №320/370/19 повернуто особі, яка її подала. Таким чином рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі №320/370/19 набрало законної сили 01.08.2019.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Під грошовим зобов`язанням платника податків, згідно з підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, розуміється сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.153 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Під податковим боргом, при цьому, розуміється сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

За змістом пп. 2.1., 2.2, 2.3 Порядку направлення органами доходів і зборів податкових вимог платникам податків, затвердженого наказом Міндоходів України від 10.10.2013 № 576 (в редакції, чинній на час прийняття спірних рішень), податкова вимога формується органами доходів і зборів за місцем обліку платника податків. Податкова вимога формується, якщо: платник податків не сплатив суми податкового зобов`язання, зазначеної в поданій ним податковій декларації, у встановлені Кодексом строки; платник податків не сплатив узгодженої суми грошового зобов`язання, визначеної в податковому повідомленні-рішенні, у встановлені законом строки; платник збору не сплатив узгодженої суми збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності у встановлені строки; платник єдиного податку першої або другої групи не сплатив суми авансового внеску у встановлені строки. Протягом строків оскарження суми грошових зобов`язань, визначених Кодексом, податкова вимога з податку, що оскаржується, не надсилається.

У взаємозв`язку з наведеним, пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України визначено, що у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Пунктом 59.3 статті 59 Податкового кодексу України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

Відповідно до пункту 57.3. статті 57 Податкового кодексу України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Відповідно до підпункту 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній в момент виникнення спірних правовідносин) податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем прийнято та надіслано позивачу рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування або своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 04.12.2018 на суму 27944.62 грн. та вимогу про сплату боргу (недоїмки) (для фізичної особи) № від 04.12.2018 на суму 188302,90 грн..

Позивачем оскаржено вказані рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування або своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 04.12.2018 та вимогу про сплату боргу (недоїмки) (для фізичної особи) № від 04.12.2018 в судовому порядку.

В подальшому рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі №320/370/19 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області від 04.12.2018 №, №, №, №. Визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 04.12.2018. Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 04.12.2018. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2019 по справі №320/370/19 апеляційну скаргу ГУ ДФС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі №320/370/19 повернуто особі, яка її подала. Таким чином рішення Київського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі №320/370/19 набрало законної сили 01.08.2019, а отже борг є неузгодженим.

Згідно з пунктом 56.1 статті 56 Податкового кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України передбачено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання протиправним та/або скасування рішення контролюючого органу грошове зобов`язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили.

У зв`язку з наведеним та відповідно до положень пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України грошові зобов`язання, визначені у рішенні про застосування штрафних санкцій за донарахування або своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 04.12.2018 та вимозі про сплату боргу (недоїмки) (для фізичної особи) № від 04.12.2018 в силу закону вважаються неузгодженими та, відповідно, не набули статусу податкового боргу.

Провівши системний аналіз вищезазначених норм Податкового кодексу України, суд зазначає, що податковий борг це сума узгодженого грошового зобов`язання, а податкова вимога може бути надіслана платнику податку тільки у разі наявності у нього податкового боргу.

Водночас, беручи до уваги той факт, що позивачем подано адміністративний позов на зазначені рішення та вимогу, суд приходить до висновку, що податкові зобов`язання визначені відповідачем не набрали статусу податкового боргу, а отже надіслання позивачу податкової вимоги є передчасним.

Відтак, виходячи з того, що оскаржувана податкова вимога винесена контролюючим органом протиправно, у зв`язку з наявним у позивача податковим боргом по єдиному внеску, який виник через несплату позивачем податкових зобов`язань, визначених у рішенні про застосування штрафних санкцій за донарахування або своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 04.12.2018 та вимозі про сплату боргу (недоїмки) (для фізичної особи) № від 04.12.2018, що є неузгодженими і не мають статуту податкового боргу, є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов позивача підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ч.1 ст.139 КАС України.

Що стосується стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн. суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з пункту 1 частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 3 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 7 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, суд звертає увагу, що ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12.09.2018 (справа №810/4749/15) зазначив, що з аналізу положень ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22.12.2018 (справа №826/856/18) зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "Ботацці проти Італії", заява №34884/97, п.30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон №5076) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Таким чином, договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону №5076).

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону №5076).

Статтею 19 Закону №5076 визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до ст. 30 Закону №5076 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається з матеріалів справи, між ФОП-ОСОБА_1 (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням "ЗАХИСТ БІЗНЕСУ" в особі керуючого партнера Приліпи Максима Михайловича було укладено договір про надання правової допомоги від 02.04.2019 №02/04/19-1, за яким адвокатське об`єднання зобов`язується надати правову допомогу щодо оскарження вимоги про сплату боргу №Ф-1595-23 від 06.02.2019 в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Позивачем на підтвердження заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. додано копію договору №02/04/19-1 від 02.04.2019 про надання правової допомоги, копію додатку №1 до договору №02/04/19-1 від 02.04.2019 про надання правової допомоги, копію рахунку №02/04/19-1 від 02.04.2019, оригінал банківської виписки №38 від 11.04.2019. Інших документів надано не було.

Дослідивши вищевказані документи, суд дійшов висновку про те, що розмір заявлених позивачем до стягнення витрат на оплату послуг адвоката в даному випадку не є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (послугами).

Суд зазначає, що дана справа відноситься до малозначних та юристом під час підготовки до даної справи було проаналізовано мінімум податкового законодавства, як і будь-якого іншого.

Фактично супроводження даної категорії справ не передбачає залучення значного обсягу ресурсів, виконання робіт.

Адміністративний позов за своєю формою та змістом є простим, займає лише 5 неповних сторінок формату A4, жодних клопотань про експертизу чи інших клопотань заявлених не було, жодних запитів чи отримання додаткових доказів у правоохоронних чи інших контролюючих органах витребувано не було. Не вчинялися представником позивача і дії щодо позасудового вирішення спору.

Таким чином, суд звертає увагу на те, що дана справа є справою незначної складності, а вартість наданих позивачу послуг є завищеною.

У зв`язку з цим, враховуючи незначну складність адміністративної справи, обсяг та зміст позовної заяви з доданими до неї документами, суд вважає, що позивачу за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Київській області на рахунок позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

Керуючись ст.ст. 72-77, 90, 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1595-23 від 06.02.2019.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області (ідентифікаційний код 39393260) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2246 (дві тисячі двісті сорок шість) грн. 43 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області (ідентифікаційний код 39393260) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лиска І.Г.