Справа № 240/10057/19
Суддя: Єфіменко Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Житомир справа № 240/10057/19

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Єфіменко О.В.,

секретар судового засідання Магдич В.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 та його представника Поліщука М.В.,

представника відповідача Бігун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 №301 від 19.12.2017;

- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не своєчасної виплати усіх належних ОСОБА_1 сум та видів грошового забезпечення;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% від грошового забезпечення за період з 01.12.2017 до 19.12.2017;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

Аргументуючи свої позовні вимоги вказав, що проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді заступника командира частини з виховної роботи у період з 21.11.2016 до 19.12.2017. Наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №177 від 27.11.2017 його звільнено з військової служби за станом здоров`я та призначено пенсію по інвалідності. Зазначив, що у зв`язку із необхідністю здійснити перерахунок пенсії звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із заявою про надання копії наказу №301 від 19.12.2017, довідок щодо додаткових видів грошового забезпечення та інших документів необхідних для проведення перерахунку пенсії. Після отримання вказаних документів, виявив, що підпис про ознайомлення наказу №301 від 19.12.2017 йому не належить, вважає, що наказ є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач, також зазначає, що під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 у період з 01.12.2017 до 19.12.2017 йому не нарахована та не виплачена щомісячна додаткова грошова винагорода у 60% від грошового забезпечення, тобто, його виключено зі списків особового складу та всіх видів грошового забезпечення без повного розрахунку з ним. Вважає, що дії відповідача суперечать пункту 9.1 Інструкції №260 від 11.06.2018, яка була чинною в момент винесення наказу №301 від 19.12.2017 та абз.4 п.242 розділу XII Положенню про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. У зв`язку із чим вказує, що має право на отримання виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Поряд із цим, зауважує, що усі зазначені незаконні дії Військової частини НОМЕР_1 спричинили йому значну моральну шкоду, яку позивач оцінює у 50000 гривень.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 23.08.2019 відкрите провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із проведенням судового засідання та викликом (повідомленням) учасників справи. Справу призначено до розгляду на 17.09.2019, яку відкладено на 10.10.2019 у зв`язку із перебуванням судді Єфіменко О.В. у відпустці.

08.10.2019 на адресу суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_1 (а.с.70), в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказав, що позивачу під час звільнення із займаної посади та на підставі рішення Житомирського окружного адміністративного суду виплачені усі належні йому кошти. Зазначив, що відповідно до директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу ЗСУ №322/1/13 про переведення військової частини НОМЕР_1 на новий штат, з 30.11.2017 позивача увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку із чим виплата додаткової грошової винагороди у розмірі 60% від грошового забезпечення у період з 01.12.2017 до 19.12.2017 законодавством не передбачена.

10.10.2019 до суду надійшло клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, яке судом задоволено, у зв`язку із чим розгляд справи відкладено на 05.11.2019 (а.с.83).

Разом з тим, розгляд справи призначений на 05.11.2019 відкладено на 28.11.2019 у зв`язку із необхідністю представнику відповідача підготуватися до судового розгляду справи з приводу виплати додаткової грошової винагороди позивачу.

28.11.2019 дана справа знята з розгляду у зв`язку із перебуванням судді Єфіменко О.В. у відпустці. Розгляд справи призначено на 05.12.2019.

Ухвалою суду від 05.11.2019 клопотання представника Військової частини НОМЕР_1 про застосування строків позовної давності задоволено частково, позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів в частині визнання протиправними та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №301 від 19.12.2017 залишено без розгляду.

Позивач та його представник у судовому засіданні призначеному на 05.12.2019 просили задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві та наданих пояснень під час розгляду справи.

Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, вказала на їх безпідставність.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та їх часткове задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , на посаді заступника командира частини з виховної роботи у період з 21.11.2016 до 19.12.2017.

Відповідно до наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №177 від 27.11.2017 позивача звільнено з військової служби за станом здоров`я за п. «б» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (а.с. 20).

Відповідно до спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України №Д-22/1/13дск, директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №Д-14дск від 23.10.2017, спільної директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України №Д-322/1/14дск від 07.10.2017, директиви командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » № Д-15дск від 23.10.2017 та переліку змін до штату №25/081 про переведення військової частини на новий штат, майора ОСОБА_1 з 30.11.2017 увільнено від займаної посади згідно штату 25/040 та зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 (а.с.21-23).

Пунктом першим наказу командира військової частини НОМЕР_1 №301 від 19.12.2017 позивача виключено зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до Шепетівського РВК Хмельницької області (а.с.14).

Вищевказаним наказом, серед іншого визначено ОСОБА_1 виплатити щомісячну премію в розмірі 360% посадового окладу, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років у період з 01.12.2017 до 19.12.2017. При цьому, відповідно до п. IX Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам №260 від 11.06.2008 встановлено не виплачувати останньому щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60% від грошового забезпечення за період з 01.12.2017 до 19.12.2017.

З метою здійснення перерахунку призначеної пенсії, позивач 02.07.2019 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із заявою про надання копії наказу № 301 від 19.12.2017, довідок щодо додаткових видів грошового забезпечення та інших документів необхідних для проведення перерахунку пенсії, у відповідь на яку отримав вищезазначені документи (а.с.19).

Позивач ознайомившись із змістом оскаржуваного наказу, вважає його протиправним та таким, що підлягає визнанню протиправним та скасуванню, зокрема не погоджується із відсутністю підстав для виплати йому щомісячної додаткової грошової винагороди у розмірі 60% від грошового забезпечення за період з 01.12.2017 до 19.12.2017, у зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що склалися між сторонами врегульовані, зокрема Конституцією України, Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" № 2232-ХІІ від 25.03.1992 року (далі Закон № 2232-ХІІ), Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджена наказом Міністра оборони України, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 14.07.2008 за № 638/15329 (далі Інструкція, чинна на момент видання наказу №301 від 19.12.2017).

Відповідно до частини 5 статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон № 2232-XII.

Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами (ч.4 ст.2 Закон № 2232-XII).

В свою чергу, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначає Закон №2011-XII.

Відповідно до статті 1 цього ж Закону визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з ч.ч. 1 ст.9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби визначає Інструкція.

Розділом IX вказаної Інструкції визначені правила виплати грошового забезпечення військовослужбовцям у разі звільнення від посад (скорочення штатної посади) та у період перебування у розпорядженні визначені

Зокрема, пунктом 9.1 означеної Інструкції передбачено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим від посад, які вони займають (у тому числі у зв`язку з переходом військової частини на новий штат, частковою зміною штату), із дня, наступного за днем звільнення від займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

Грошове забезпечення у цьому випадку обчислюється виходячи з окладу за військове звання, посадового окладу, надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення).

Після закінчення двох місяців грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується тільки за рішенням Міністра оборони України.

Отже, в контексті наведеного суд відмічає, що особи, які звільнені (увільнені) від посад, які вони займають у зв`язку з переходом військової частини на новий штат із дня, наступного за днем звільнення (увільнення) від займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців мають право на виплату грошового забезпечення, яке такі особи отримували за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

При цьому, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 увільнено із займаної посади згідно змін до штату №25/081 про переведення військової частини на новий штат №25/040 та зараховано в розпорядження командира Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №284 від 30.11.2017, який міститься в матеріалах справи (а.с.21-23).

Однак, у порушення вищевказаних норм, відповідачем ОСОБА_1 не виплачено з 01.12.2017 до 19.12.2017 (дата виключення зі списків особового складу) щомісячну додаткову грошову винагороду у розмірі 60% від грошового забезпечення, яку останній отримував за штатною посадою на день звільнення з посади.

Факт невиплати вказаної винагороди позивачу за зазначений період підтверджується копією грошового атестату серії ЗУ №343924 (а.с.25) та абз.4 п.1 витягу із наказу командира Військової частини № НОМЕР_2 , що у свою чергу є порушенням права позивача на належне грошове забезпечення.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що виплата грошового забезпечення, як на період перебування у розпорядженні так і після закінчення строків, здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, які позивач отримував за штатною посадою на день звільнення з посади та вказати на право позивача щодо збереження розміру грошового забезпечення та всіх його додаткових видів, що були встановлені йому на момент зарахування його у розпорядження.

При цьому, слід акцентувати увагу відповідача на тому, що відповідно до п.11.2 Інструкції, грошове забезпечення та всі додаткові види грошового забезпечення не виплачуються лише при відстороненні особи від посад відповідно до Кримінально-процесуального кодексу України.

Як свідчать матеріали справи, будь-яке рішення суду про відсторонення позивача від виконання службових повноважень відповідно до Кримінального процесуального кодексу України чи застосування відносно позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відсутнє. Доказів протилежного представником відповідача до суду не надано.

Разом з тим, суд критично ставиться до твердження представника відповідача викладеного у відзиві на позовну заяву щодо неподання позивачем командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорту на прийняття посади з 01.12.2017 до 19.12.2017, оскільки будь-яких відмов позивача на прийняття запропонованої військовою частиною посади матеріали справи не містять.

Крім цього, грошове забезпечення та додаткові його види можуть виплачуватися військовослужбовцю протягом двох місяців, яке останній отримував за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).

З огляду на викладене, позивач має законне право на очікування виплати щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% за період з 01.12.2019 до 19.12.2017.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Таким чином, при розгляді даної адміністративної справи суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог, для ефективного захисту прав позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 1 грудня 2017 року до 19 грудня 2017 року, оскільки за вказаний період не нараховувалась та не виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагороди, що свідчить не про протиправність дій відповідача, а про протиправну бездіяльність, оскільки будь-які дії стосовно вказаних виплат відповідачем не вчинялися.

Згідно із статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їхні гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Цей обов`язок зокрема проявляє себе в дії статті 43 Конституції України, яка гарантує право працівника на працю, а також в дії статті 41 Конституції України, яка гарантує кожному його право власності, стверджуючи його нерушимість. При цьому право на працю, безпосередньо включає право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне існування людини та її сім`ї.

Відтак, особливого значення набуває право на своєчасне одержання винагороди за працю та її правовий захист.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, несвоєчасна або неповна виплата відповідних належних людині виплат, зокрема грошового забезпечення, порушує конституційний принцип, який гарантує забезпечення державою життєвого рівня достатнього для задоволення необхідних життєвих потреб і порушує право власності громадян на такі виплати, згідно позиції Європейського Суду з прав людини це є прямим порушенням статті першої Протоколу №1 Європейської конвенції "Про захист прав людини та основоположних свобод", де зазначено: " Всяка фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права."

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, то суд зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України проголошено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Відповідно до п. 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

У даному випадку мало місце виключення позивача зі списку особового складу без проведення остаточного розрахунку, а саме: не виплачено щомісячну додаткову грошову винагороду в розмірі 60% від грошового забезпечення за період з 01.12.2017 до 19.12.2017.

При розгляді даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 у справі № 6-39цс11, а тому для визначення розміру середнього заробітку при звільненні мають враховуватись такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Як встановлено судом, при звільненні з військової служби позивачу не було виплачено щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі 60% від грошового забезпечення за період з 01.12.2017 до 19.12.2017.

Для проведення розрахунків належної до стягнення суми суд має встановити розмір недоплаченої суми та визначити істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника.

При цьому, суд вказує, що нарахування щомісячної додаткової грошової винагороди належить до дискреційних повноважень відповідача, а тому після набрання даним рішенням законної сили та його виконання відповідачем, позивач не позбавлений права звернутись з позовом про виплату компенсації втрати частини доходів та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними, а тому не підлягають задоволенню.

Стосовно заявлених позивачем вимог в частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн, суд вказує наступне.

В обґрунтування вказаної позовної вимоги, позивач зазначив, під час служби в нього погіршилося здоров`я, що призвело до його звільнення. Вказує, що відповідач своїми незаконними діями та прийняттям наказу №301 від 19.12.2017 спричинив йому та всім його членам сім`ї суттєві фінансові проблеми, внаслідок яких позивач вимушений був суттєво обмежитися як в звичайному харчуванні своєї сім`ї так і у придбанні необхідних ліків та відновлення стану здоров`я. Крім того вказує, що через фінансову скруту та незадовільний стан здоров`я вимушений був тимчасово змінити місце проживання, у зв`язку із чим втратив зв`язки з військовослужбовцями з якими проходив військову службу. Разом з тим наголошує, що для відновлення порушених своїх прав з вини відповідача витратив багато зусиль для зібрання інформації та різних довідок та їх аналізу, у зв`язку із чим моральну шкоду спричинену йому відповідачем оцінює в 50000 грн.

Відтак, у відповідності до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Слід наголосити, що заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Поряд із цим, відшкодування моральної шкоди є видом цивільно-правової відповідальності. В свою чергу, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Отже, враховуючи, що відшкодування моральної є видом цивільно-правової відповідальності, спосіб застосування якої передбачає встановлення об`єктивних обставин щодо наявності шкоди, протиправності діяння її заподіювача, причинного зв`язку між діями (рішеннями, бездіяльністю) заподіювача та наслідками у вигляді немайнової шкоди. Вказане безумовно свідчить на користь неможливості звільнення від доказування обставин, що можуть свідчити про наявність підстав для застосування цивільно-правової відповідальності - відшкодування моральної шкоди.

Однак, на обґрунтування спричиненої відповідачем моральної шкоди, позивачем не надано до суду жодних доказів які б свідчили в чому саме полягають немайнові негативні наслідки, страждання (фізичні, душевні, психічні тощо).

Крім цього, ОСОБА_1 не приведено розрахунку та обґрунтування, що саме заявлена до відшкодування моральної шкоди сума відповідає понесеним втратам немайнового характеру, також позивачем не зазначено з чого саме він виходив визначаючи розмір понесеної шкоду.

З огляду на викладене, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження понесення немайнових втрат, які мають бути відшкодовані відповідачем у заявлений в адміністративному позові спосіб, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Згідно статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи відсутність судових витрат у даній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 77, 90, 139, 242-246, 250-251, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про визнання протиправними та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 щомісячної додаткової грошової винагороди за період з 1 грудня 2017 року до 19 грудня 2017 року.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову грошову винагороду за період з 1 грудня 2017 року до 19 грудня 2017 року в розмірі 60% від грошового забезпечення.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складене 10 грудня 2019 року

Суддя О.В. Єфіменко