Справа № 520/6191/19
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 р.Справа № 520/6191/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Старостіна В.В.,

Суддів: Рєзнікової С.С. , П`янової Я.В. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Іванова Д.А.,

представника відповідача та третьої особи Вишневського О.В.,

перекладача Стороженко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 23.09.2019 року по справі № 520/6191/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа: Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05.06.2019 року № 203-19;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він, громадянин Республіки Таджикистан, 18.12.2018 року звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на що 14.06.2019 року отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 13.06.2019 року № 61 про те, що відповідно до підпункту «b» пункту «F» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, абзаців третього та п`ятого частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 05.06.2019 року № 203-19. Позивач вважає зазначене рішення необґрунтованим, протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року та задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягав на законності прийнятого судом першої інстанції рішення та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги, викладені в апеляційній скарзі та надали пояснення, аналогічні доводам, викладеним в ній і просили її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити адміністративний позов.

Представник відповідача та третьої особи заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив у її задоволенні відмовити та залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне, обґрунтоване та прийняте за результатами комплексного і всебічного дослідження обставин та матеріалів справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, представника відповідача та третьої особи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 18.12.2018 року позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області. Підставою набуття відповідного статусу зазначив побоювання загрози життю.

14.06.2019 року позивачем отримано повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 61 від 13.06.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зі змісту якого вбачається, що відповідно до підпункту «b» пункту «F» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, абзаців третього та п`ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 05.06.2019 року № 203-19 (т. 2 а.с. 19).

Не погоджуючись з прийнятим Державною міграційною службою України в Харківській області рішенням з приводу відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та наявності правомірних підстав для прийняття органами Державної міграційної служби України рішення про відмову у наданні відповідного статусу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 народився в м. Ісфара Республіки Таджикистан, де у 2001 році здобув середню освіту, після чого, у тому ж році, виїхав до Російської Федерації на навчання у Московському державному університеті економіки, статистики та інформатики, який не закінчив, так як у березні 2007 року був засуджений Відновським міським судом Московської області за злочин, передбачений п. «б» ч. 4 ст. 162 Кримінального кодексу Російської Федерації (далі - КК РФ) - розбій в особливо великому розмірі, який він вчинив у 2006 році. Заявника було поміщено до федеральної казенної установи (далі - ФКУ) «Слідчий ізолятор № 3» Управління Федеральної служби виконання покарань (далі - УФСВП) Росії по Московській області у м. Серпухов, в якому він перебував з лютого 2006 року по вересень 2007 року. З жовтня 2007 року до жовтня-листопада 2009 року заявник відбував покарання у ФКУ «Виправна колонія - 17» УФСВП Росії по Саратовській області у м. Пугачов, з кінця 2009 року по лютий 2010 року у ФКУ ОТЛ-1 УФСВП Росії по Саратовській області у м. Саратов, а потім був переведений до ФКУ «Лікувально-виправна установа № 3» УФСВП Росії по Саратовській області у м. Балашов, де перебував до свого звільнення - 18.02.2014 року.

Заявник у своїй заяві повідомив, що наприкінці літа 2013 року, під час перебування у ФКУ «Лікувально-виправна установа № 3» УФСВП Росії по Саратовській області у м. Балашов, він уклав договір про співробітництво з представниками Федеральної служби безпеки Російської Федерації (далі - ФСБ РФ), які запропонували заявнику увійти в довіру до особи на прізвище Мусаєв, який відбував покарання у цій установі, і якого підозрювали у вербуванні людей до терористичних організацій, та надавати ФСБ РФ відповідну інформацію. Пізніше, за кілька тижнів до звільнення, заявнику було запропоновано виїхати до Сирійської Арабської Республіки, в якості агенту ФСБ РФ, з метою впровадження до терористичних організацій та збору потрібної інформації. Зі слів заявника, він не зміг допомогти ФСБ з отриманням інформації від ОСОБА_2 , відмовився виїжджати до Сирійської Арабської Республіки, а після звільнення позбувся номеру телефона, який йому дали співробітники ФСБ для подальшої з ними співпраці.

Заявник стверджує, що після звільнення у лютому 2014 року він повернувся до Республіки Таджикистан, де перебував з сім`єю у м. Ісфарі та отримав новий національний паспорт громадянина Республіки Таджикистан серії НОМЕР_1 (до справи надав фотокопію, стверджуючи, що оригінал знаходиться у Російській Федерації або у Республіці Таджикистан), а також отримав новий закордонний паспорт № 400104475 (до справи надав фотокопію, стверджуючи, що оригінал знаходиться у знайомого в м. Києві). У березні 2014 року заявник виїхав до м. Москви, де працював водієм, допомагаючи своєму дядьку, який займається продажом сухофруктів, а у 2015-2016 роках працював таксистом через сервіс онлайн-замовлення таксі «Яндекс.Таксі», а також просто підбираючи клієнтів на вулиці. У 2016-2017 роках разом із другом займався продажем м`яса у ТЦ «Мандарин».

Заявник повідомив, що влітку 2016 року його знайшли співробітники ФСБ РФ та він вдруге підписав договір про співробітництво, і йому дали завдання познайомитися у мечетях Москви з певними особами, а після того, як він не знайшов цих осіб, йому знов було запропоновано виїхати до Сирійської Арабської Республіки для впровадження до терористичних організацій та збору інформації про їх членів. У зв`язку з цим заявник змінив своє місце проживання та виїхав до України на підставі закордонного паспорта № 400104475, перетнув державний кордон України у пропускному пункті «Гоптівка» 25.05.2017 року.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що заявник мав зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_1 , з продовженим строком перебування до 09.04.2018 року, але фактично проживав у м. Харкові - допомагав рідному брату Ісоміддіну з продажем сухофруктів, а також торгував спеціями з другом.

19.10.2018 року ОСОБА_1 було затримано оперуповноваженим Київського ВП ГУ НП у Харківській області біля ТЦ «Французький бульвар» (м. Харків, вул. Академіка Павлова, 44-б), як особу, яка розшукується компетентними правоохоронними органами Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 105 КК РФ (вбивство).

Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 22.10.2018 року по справі № 640/19551/18, відносно заявника застосовано тимчасовий арешт строком на 40 днів, до надходження запиту про його видачу від компетентних органів Російської Федерації та поміщено на утримання до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор (№ 27)».

Генеральною прокуратурою України отримано запит Генеральної прокуратури Російської Федерації від 15.11.2018 року № 81/3-1512-17 про видачу заявника для притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені п. «з» ч. 2 ст. 105 (вбивство, тобто умисне спричинення смерті іншій людині, поєднане з розбоєм), п. «в» ч. 4 ст. 162 (розбій, тобто напад з метою розкрадання чужого майна, вчинений з заподіянням тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого).

27.11.2018 року ухвалою слідчого судді Жовтневого району м. Харкова по справі № 639/7423/18 до заявника застосовано екстрадиційний арешт строком до 12 місяців, до вирішення питання про його видачу компетентним органам Російської Федерації.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого району м. Харкова від 27.12.2018 року по справі № 639/7423/18 задоволено скаргу захисника, адвоката Гірка П.А., подану в інтересах заявника в порядку ч. 12 ст. 584 КПК України, та змінено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення його видачі (екстрадиційний арешт) на домашній арешт.

Начальник відділу міжнародного співробітництва прокуратури Харківської області звернувся зі скаргою на вищевказану ухвалу до Харківського апеляційного адміністративного суду, який ухвалою від 17.01.2019 року у справі № 639/7423/18, залишив скаргу без задоволення.

З наявних матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 проживає в м. Харкові разом із дочкою та рідним братом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який вперше в`їхав на територію України 14.12.2014 року, на даний час має посвідку на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 , видану органом ГУ ДМС України в Харківській області 16.05.2017 року, є фізичною особою підприємцем і займається реалізацією сухофруктів у супермаркеті «Класс» і ТЦ «Французький бульвар». За даними ЦП «Аркан» 03.03.2019 року до України в`їхали дві дочки заявника - Аміра та ОСОБА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що причиною звернення за захистом в Україні заявник визначив побоювання бути виданим правоохоронними органами України або Республіки Таджикистан, громадянином якої він є, до Російської Федерації, яка є ініціатором міжнародного розшуку заявника за його ухилення від органів слідства, з метою притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені п. «з» ч. 2 ст. 105 (вбивство), п. «в» ч. 4 ст. 162 (розбій) КК РФ. Заявник не бажає бути притягненим до відповідальності за вищевказаними статтями, заявляючи про фальсифікацію проти нього кримінальної справи через небажання співпрацювати з ФСБ РФ. Заявник стверджує, що в разі його ув`язнення у Російській Федерації або Республіці Таджикистан, до нього буде застосовано тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, та в разі повернення до Республіки Таджикистан, він не зможе сповідувати свою віру - салафітський напрямок ісламу, так як в країні тоталітарний режим, відсутність свободи слова та віросповідання.

Відповідно до листа начальника відділу міжнародного співробітництва прокуратури Харківської області від 03.01.2019 року № 14-128-18 та наданих ним екстрадиційних матеріалів: заявник з 26.08.2003 року зареєстрований за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , документований паспортом громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_3 , виданим 2 МВМ м. Сергієв-Посад Московської області 25.10.2002 року, висновком Управління ФМС Росії по Московській області від 06.06.2014 року визнаний особою, яка не перебуває у громадянстві Російської Федерації, а вищевказаний паспорт є необґрунтовано виданим.

Слідчим відділом по Басманному району слідчого управління по Центральному адміністративному округу Головного слідчого управління Слідчого комітету Російської Федерації по м. Москві 28.03.2017 року порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 105 КК РФ, за фактом зникнення ОСОБА_4 . Стосовно ОСОБА_1 22.05.2017 року винесено постанову щодо залучення в якості обвинуваченого у вчиненні злочину за вищевказаною статтею та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд і належної поведінки. У зв`язку з тим, що заявник приховався від слідства та його місцезнаходження не встановлено, обвинувачення йому не пред`являлося.

Постановою заступника керівника Басманному району слідчого управління по Центральному адміністративному округу Головного слідчого управління Слідчого комітету Російської Федерації по м. Москві від 22.05.2017 року ОСОБА_1 оголошено у федеральний розшук. За отриманою оперативною інформацією заявник залишив територію Російської Федерації через кордон Республіки Білорусь. Правоохоронними органами Республіки Білорусь та Республіки Таджикистан місцезнаходження заявника не встановлено.

Постановою оперуповноваженого 1 відділення 2 оперативно-розшукної частини «Р» відділу карного розшуку Управління внутрішніх справ по Центральному адміністративному округу МВС Росії по м. Москві від 27.06.2017 року ОСОБА_1 оголошено у міжнародний розшук на територіях країн-членів Інтерполу з метою його арешту та екстрадиції, та прийнято рішення про підготовку і направлення запиту на організацію розшуку до Національного центрального бюро Інтерполу.

Постановою судді Басманного районного суду м. Москві від 28.06.2017 року стосовно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на два місяці з моменту екстрадиції заявника на територію Російської Федерації, або з часу його затримання на території останньої, та у зв`язку з ухиленням заявника від органів слідства, 10.10.2017 року його оголошено у міжнародний розшук каналами Міжнародної організації кримінальної поліції Інтерпол.

Постановою старшого слідчого відділу по Басманному району слідчого управління по Центральному адміністративному округу Головного слідчого управління Слідчого комітету Російської Федерації по м. Москві від 29.10.2018 року ОСОБА_1 залучено в якості обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених п. «з» ч. 2 ст. 105 (вбивство, тобто умисне спричинення смерті іншій людині, поєднане з розбоєм), п. «в» ч. 4 ст. 162 (розбій, тобто напад з метою розкрадання чужого майна, вчинений з заподіянням тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого) КК РФ.

Під час співбесіди заявник стверджував, що в разі його ув`язнення у Російській Федерації або Республіці Таджикистан, до нього буде застосовано тортури, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання. Зі слів заявника, під час відбування покарання за розбій, вчинений ним у 2006 році, він піддавався тортурам та жорстокому поводженню з боку співробітників відповідних установ, через його приналежність до ісламу, а саме намагання виконувати молитви (намаз) та відмову від вживання свинини. Під час співбесіди від 26.12.2018 році заявник повідомив: «У меня были проблемы в России, сотрудники ФСБ сказали, что если я попробую уехать в Таджикистан, то меня сами депортируют, а там меня встретят, будет хуже, чем в РФ, сам знаешь, что если отправляют спецслужбы ФСБ, то спецслужбы Таджикистана, не знаю, просто запытают…».

Судовим розглядом встановлено, що заявник, після відбуття покарання у лютому 2014 року, повернувся до Республіки Таджикистан, оформив нові паспорта та у березні того ж року повернувся до Російської Федерації для проживання та роботи у рідних в Москві, що вказує на відсутність заявленої ним небезпеки з боку ФСБ РФ.

Однак, заявляючи про тортури та жорстоке поводження з ним з боку співробітників установ, де він відбував восьмирічне покарання, через його приналежність до ісламу, він не надав жодних відомостей про намагання захистити свої інтереси або документальних доказів останнього, так само, як і не надав документів, що підтверджували б факти тортур чи жорстокого поводження з ним, що ставить під сумнів самі тортури.

Відповідно до ст. 4 глави 1 розділу І КК РФ діє принцип рівності громадян перед законом: «Лица, совершившие преступления, равны перед законом и подлежат уголовной ответственности независимо от пола, расы, национальности, языка, происхождения, имущественного и должностного положения, места жительства, отношения к религии, убеждений, принадлежности к общественным объединениям, а также других обстоятельств».

За даними Виконавчого комітету СНГ, Російська Федерація та Республіка Таджикистан є країнами-учасницями Конвенції про передачу засуджених до позбавлення волі для подальшого відбування покарання від 06.03.1998 року, згідно зі статтею 5 якої, передача засудженого до позбавлення волі може бути здійснена за наявності умови, коли є письмова згода засудженого або в разі, якщо засуджений в силу віку, фізичного або психічного стану не може вільно висловлювати свою волю, - згода його законного представника.

За даними Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) Республіка Таджикистан є країною-учасницею Конвенції проти тортур та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, прийнятої резолюцією 39/46 Генеральної Асамблеї від 10.12.1984 року та раз на чотири роки звітує про прийняття законодавчих та адміністративних заходів по її виконанню перед Комітетом ООН проти тортур.

Відповідно до запита Генеральної прокуратури Російської Федерації від 15.11.2018 року № 81/3-1512-17 про видачу заявника, остання гарантує, що її запит не має мети переслідування його за політичним мотивами, у зв`язку із расовою приналежністю, віросповіданням, національністю або політичними поглядами. Заявнику будуть надані всі можливості для захисту, у тому числі допомога адвокатів, він не буде підданий тортурам, жорстоким, нелюдським, принижуючим гідність видам поводження або покарання (ст. ст. 3, 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року, а також відповідно до конвенції ООН, Ради Європи та протоколи до них), і буде притягнутий до кримінальної відповідальності тільки за ті злочини, у зв`язку з якими запитується його видача.

Також, заявник повідомляє, що на території Таджикистану зазнає переслідувань за сповідування салафізму та критику правління президента Таджикистану.

Слід зазначити, що відповідно до пункту 80 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженця) УВКБ ООН, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, що розділяються владою, само по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця, і шукач повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання: владі має бути відомо про політичні переконання особи і вони мають нести владі певну загрозу.

Проте, позивач не повідомив про жодні подібні факти проявів своєї політичної позиції, а також, не надав жодних документів, які б підтверджували його переслідування або загрозу переслідування за політичною ознакою в Республіці Таджикистан або на території Російської Федерації.

Позивач стверджує, що в разі повернення до Республіки Таджикистан, він не зможе сповідувати свою віру - салафітський напрямок ісламу, так як в країні тоталітарний режим, відсутність свободи слова та віросповідання. Зазначені твердження відсутні в заяві-анкеті від 18.12.2018 року і повідомлені заявником під час співбесіди 26.12.2018 року, як відповідь на окреме запитання, що свідчить про другорядність для нього цих питань. В ході співбесід заявник виявив своє незадоволення діями президента Республіки Таджикистан, називаючи його правління диктатурою.

Відповідно до публікації «Как распознать салафита» від 03.03.2018 року узбецького видання «Вести»: «найважливішим елементом доктрини ваххабітизму є специфічне уявлення про джихад як непримиримій боротьбі не лише проти язичників, але й проти мусульман, які не розділяють ваххабістські ідеї, що дає ї право на прояви нетерпимості та жорстокості по відношенню до них (як приклад: Ірак, Сирія, Лівія, Афганістан та Єгипет). Салафіти не визнають світських законів, моральних норм і традицій сучасного суспільства, звідси - повне заперечення світської влади і політичної системи, що має на увазі зміну її на релігійну на основі «Салафії». На відміну від старшого покоління ідейних салафітів, які миролюбно розповсюджували свої релігійні ідеї, салафіти молодого віку (серед прибічників в Середній Азії середній вік 30 років, жителі міст, переважно малоосвічені) в соціальних мережах політизувалися не лише ідейно, але й виробили свої агресивні позиції стосовно інших релігійних організацій та партій мусульманського світу, цілеспрямовано, цілодобово ведуть пропагандистську роботу щодо досягнення основної мети - всесвітній священний джихад проти невірних в рамках майбутнього ОСОБА_5 .

Отже, позивач, в разі прояву своїх релігійних поглядів на території Республіки Таджикистан, має ризики зазнати переслідувань з боку державної влади за релігійною ознакою, однак важкість вчинених ним злочинів на території Російської Федерації, підводить його під дію статті 1 F Конвенції про статус біженців 1951 року та абзацу третього частини першої статті 6 Закону, що виключають можливість визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи заборону салафітського напрямку ісламу в Республіці Таджикистан та інших країнах, головною ідеєю якого є всесвітній священний джихад проти невірних, повне заперечення світської влади і політичної системи, заявник може представляти небезпеку для суспільства та держави.

Відповідно до листа відділу міжнародного співробітництва прокуратури Харківської області від 03.01.2019 року № 14-128-18 заявник розшукується компетентними органами Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених п. «з» ч. 2 ст. 105, п. «в» ч. 4 ст. 162 КК РФ (умисне вбивство та розбій, поєднаний із заподіянням тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого), а інкриміновані заявнику правопорушення за законодавством України кваліфікуються за п. 6 ч. 2 ст. 115 ККУ (умисне вбивство з корисливих мотивів - карається позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна), ч. 4 ст. 187 (розбій, спрямований на заволодіння майном у великих чи особливо великих розмірах або вчинений організованою групою, або поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень - карається позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна).

Генеральною прокуратурою України отримано запит Генеральної прокуратури Російської Федерації від 15.11.2018 року № 81/3-1512-17 про видачу заявника для притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, передбачені п. «з» ч. 2 ст. 105 (вбивство, тобто умисне спричинення смерті іншій людині, поєднане з розбоєм), п. «в» ч. 4 ст. 162 (розбій, тобто напад з метою розкрадання чужого майна, вчинений з заподіянням тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого) КК РФ.

Відповідно до листа відділу міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління національної поліції в Харківській області від 18.12.2018 року № 3327/119-23/01-2018 заявник з 10.10.2017 року перебуває на обліках Генерального секретаріату Інтерполу, як особа, яка перебуває в міжнародному розшуку з метою екстрадиції до Російської Федерації для притягненим до кримінальної відповідальності.

Згідно наявних матеріалів справи даних, ОСОБА_1 у 2007 році був судимий Відновським міським судом Московської області за правопорушення, передбачене п. «б» ч. 4 ст. 162 КК РФ (розбій в особливо великому розмірі - карається позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років зі штрафом у розмірі до одного мільйона рублів або в розмірі заробітної плати або іншого доходу засудженого за період до п`яти років або без такого та з обмеженням волі на строк до двох років або без такого), що відповідає ч. 4 ст. 187 ККУ (розбій, спрямований на заволодіння майном у великих чи особливо великих розмірах або вчинений організованою групою, або поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень - карається позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна).

Відповідно до ч. 5 ст. 15 гл. 3 розділу ІІ КК РФ від 13.06.1996 року № 63-ФЗ: « 5.Особо тяжкими преступлениями признаются умышленные деяния, за совершение которых настоящим Кодексом предусмотрено наказание в виде лишения свободы на срок свыше десяти лет или более строгое наказание».

Згідно до ч. 5 ст. 12 розділу ІІІ ККУ від 05.04.2001 року № 2341-ІІІ: « 5.Особливо тяжким злочином є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк понад десяти років або довічного позбавлення волі».

Відповідно до глави ІV (Положення про виключення) Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН: «Стаття 1 F Конвенції 1951 року говорить: «Положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, стосовно яких є серйозні підстави вважати, що вони: b) вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру поза країною, яка надала їм притулок, і до того як вони були допущені в країну в якості біженців.

Колегія суддів зазначає, що за матеріалами справи, ознак того, що заявник міг бути причетний до подій, які могли б підвести його під дію положень про виключення, що викладені у пунктах (a) (c) розділу F статті 1 Конвенції 1951 року, не виявлено.

Відповідно до абзацу третього частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та враховуючи, що заявник підпадає під дію положення про виключення, а саме пункту «b» розділу F статті 1 Конвенції 1951 року, і відповідно під дію абзацу третього частини першої статті 6 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Таджикистану ОСОБА_1 .

Крім того, колегія суддів зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Отже, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю та не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту і наявності правомірних підстав для прийняття органами Державної міграційної служби України рішення про відмову у наданні відповідного статусу.

Вказаний висновок в повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеній у постанові від 14.03.2018 року у справі № 820/1502/17.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, в розумінні статей 73-74 КАС України, які б доводили протиправність рішення відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На підставі вищевикладеного, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, а відтак задоволенню не підлягають.

Згідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За приписами ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19.09.2019 року по справі № 520/6191/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.В. Старостін
Судді С.С. Рєзнікова Я.В. П`янова
Повний текст постанови складено 06.12.2019 року