Справа № 807/154/14
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11440/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2014 року, головуючий суддя Скраль Т.В., ухвалене о 16:26 год. у м. Ужгороді, повний текст якого складено 08.09.2014 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визнання дій протиправними,-

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2006 року позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, в якому, з врахуванням заяви про зміну позовних вимог, просила визнати дії бездіяльність відповідача в частині не здійснення об`єднання в одне виконавче провадження виконавчих проваджень від 22.10.2001 року та 31.01.2002 року, а в подальшому з виконавчим провадженням від 08.08.2002 року протиправними; визнати дії відповідача щодо продовження у червні 2003 року - виконання виконавчого провадження від 08.08.2002 року з виконання ухвали суду від 05.07.2002 року із виконавчим листом № 2-271, виданого судом 06.08.2002 року та непродовження виконання виконавчих проваджень від 22.10.2001 року і 31.01.2002 року з виконання рішення суду від 08.10.2001 року - протиправними.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2014 року адміністративний позов задоволено частково; визнано дії МВ ДВС Ужгородського міськрайоного управління юстиції в частині непродовження виконання виконавчого провадження від 22 жовтня 2001 року з виконання виконавчого листа №2-271 від 08.10.2001 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста по ліцензуванню відділу контролю за обігом спирту, алкогольних напоїв, та тютюнових виробів Закарпатського обласного управління державного регулювання виробництва та обігу алкоголю та тютюну протиправними; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Міський відділ Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову в частині визнання протиправними дій МВ ДВС Ужгородського міськрайоного управління юстиції в частині не продовження виконання виконавчого провадження від 22 жовтня 2001 року з виконання виконавчого листа №2-271 від 08.10.2001 року та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

На обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначав, що державний виконавець при виконанні виконавчих листів діяв у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Також, не погодившись з вищенаведеною постановою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржену постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовувала тим, що оскаржена постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалою судді Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою судді Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 повернуто позивачу.

ОСОБА_1 повторно подала апеляційну скаргу, однак, ухвалою судді Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.02.2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2015 року апеляційну скаргу Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2014 року - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.12.2015 року касаційну скаргу Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2014 року і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2015 року в оскарженій частині без змін; закрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2014 року і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2015 року, в частині відмови в задоволенні позову у відповідності до ч. 1 ст. 211 КАС України; інші касаційні скарги ОСОБА_1 задоволено; ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2014 року, 27.11.2014 року та 12.02.2015 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження апеляційного розгляду.

Відтак, в подальшому апеляційний перегляд оскарженої постанови здійснювався в частині відмови в задоволенні позову.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2014 року у справі № 807/154/14 скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції щодо необ`єднання у зведене виконавче провадження виконавчих проваджень від 22.10.2001 року та 31.01.2002 року, а в подальшому з виконавчим провадженням від 08.08.2002 року та прийнято нову постанову в цій частині про задоволення позовних вимог; визнано протиправною бездіяльність Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції щодо не об`єднання у зведене виконавче провадження виконавчих проваджень від 22.10.2001 року та 31.01.2002 року, а в подальшому з виконавчим провадженням від 08.08.2002 року; в решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що судом апеляційної інстанції не надано належної правової оцінки доводам щодо процесуальних ухвал суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, рішенням Ужгородського міського суду від 08 жовтня 2001 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2001 року, ОСОБА_1 поновлено з 29 серпня 2000 року на посаді головного спеціаліста по ліцензуванню відділу контролю за обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів Закарпатського обласного Управління державного регулювання виробництва та обігу алкоголю і тютюну та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 4564,17 гривень.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення на користь позивача середнього заробітку за один місяць у розмірі 351,09 гривень судом допущено до негайного виконання.

08.10.2001 року Ужгородським міським судом видано виконавчий лист у справі № 2-271/2001.

22.10.2001 року державним виконавцем Сирохман І.І. відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № б-н з виконання виконавчого листа 2-271 від 08.10.2001 року в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

31.01.2002 року державним виконавцем Сирохман І.І. відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 5-513/02 з виконання виконавчого листа 2-271 від 08.10.2001 року в частині стягнення з Закарпатського обласного управління державного регулювання виробництва та обігу алкоголю та тютюну на користь ОСОБА_1 4564,17 грн.

05.07.2002 року ухвалою Ужгородського міського суду у справі 2-3681/02 за поданням державного виконавця Ужгородського МВ ДВС Сирохмана І.І. змінено порядок виконання рішення Ужгородського міського суду від 08.10.2001 року, звернуто стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу з Регіонального управління Департаменту з питань адміністрування акцизного збору і контролю за виробництвом та обігом підакцизних товарів ДПА України у Закарпатській області.

06.08.2002 року Ужгородським міським судом видано виконавчий лист у справі 2-3681/02.

08.08.2002 року державним виконавцем Слободян Л.А. відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 1-1463/02 з виконання виконавчого листа від 06.08.2002 року в частині стягнення з Регіонального управління Департаменту з питань адміністрування акцизного збору і контролю за виробництвом та обігом підакцизних товарів ДПА України у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 4564,17 грн.

20.12.2002 року ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області скасовану ухвалу Ужгородського міського суду 05.07.2002 року.

09.06.2003 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції винесено постанову про поновлення виконавчого провадження № 1-1463/02.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність щодо необ`єднання у зведене виконавче провадження виконавчих проваджень від 22.10.2001 року та 31.01.2002 року, а в подальшому з виконавчим провадженням від 08.08.2002 року та щодо продовження у червні 2003 року виконання виконавчого провадження від 08.08.2002 року з виконання ухвали Ужгородського міського суду від 05.07.2002 року за виконавчим листом № 2-271, виданого судом 06.08.2002 року.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) у разі якщо у районному чи міському відділі Державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень щодо одного й того самого боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат на виконавче провадження.

У відповідності до Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.99 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо в районному (міському) відділі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень щодо одного й того самого боржника, то вони об`єднуються у зведене виконавче провадження за постановою державного виконавця протягом трьох днів після закінчення строку, даного боржнику для добровільного виконання.

До зведеного виконавчого провадження повинні бути приєднані всі інші виконавчі документи, що надходять стосовно стягнень з цього боржника протягом трьох днів після закінчення строку, поданого боржнику для добровільного виконання.

Пунктом 4.19.4. передбачено, що строк проведення виконавчих дій щодо зведеного виконавчого провадження відраховується з моменту приєднання до зведеного виконавчого провадження останнього виконавчого документа.

Також пунктом 4.19.5. визначено, що після виконання окремого виконавчого документа виконавче провадження за цим виконавчим документом виводиться із зведеного виконавчого провадження постановою державного виконавця і виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження.

Таким чином, державний виконавець зобов`язаний об`єднати виконавчі провадження у зведене виконавче провадження за наявності одного й того самого боржника у таких провадженнях.

Так, постановою про відкриття провадження від 22.10.2001 року надано добровільний строк для виконання рішення суду до 24.10.2001 року, постановою про відкриття провадження від 31.01.2002 року надано строк до 08.02.2002 року, а у постанові про відкриття виконавчого провадження від 08.08.2002 року було встановлено строк до15.08.2002 року.

Відтак, матеріалами справи підтверджується, що зазначені вище провадження не були об`єднані у зведене виконавче провадження ні у строк встановлений нормами Інструкції про проведення виконавчих дій, ні під час виконання.

05.07.2002 року ухвалою Ужгородського міського суду у справі 2-3681/02 за поданням державного виконавця Ужгородського МВ ДВС Сирохмана І.І. змінено порядок виконання рішення Ужгородського міського суду від 08.10.2001 року, звернуто стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу з Регіонального управління Департаменту з питань адміністрування акцизного збору і контролю за виробництвом та обігом підакцизних товарів ДПА України у Закарпатській області.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції протиправно не було об`єднано у зведене провадження виконавчі провадження відкриті 22.10.2001 року та 31.01.2002 року, а в подальшому з виконавчим провадженням від 08.08.2002 року, відтак позовні вимоги в цій частині є підставними та обґрунтованими, та підлягають задоволенню.

Також, статтею 36 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено обов`язок державного виконавця щодо поновлення виконавчого провадження за власною ініціативою або заявою стягувача після усунення обставин, які стали підставою для зупинення виконавчого провадження.

Крім цього, статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження підлягає закриттю державним виконавцем у випадках, зокрема, скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), яке підлягало виконанню на основі виконавчого документа.

Як вже встановлено судом вище, 05.07.2002 року ухвалою Ужгородського міського суду у справі 2-3681/02 за поданням державного виконавця Ужгородського МВ ДВС Сирохмана І.І. змінено порядок виконання рішення Ужгородського міського суду від 08.10.2001 року, звернуто стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу з Регіонального управління Департаменту з питань адміністрування акцизного збору і контролю за виробництвом та обігом підакцизних товарів ДПА України у Закарпатській області, та 06.08.2002 року Ужгородським міським судом видано виконавчий лист у справі 2-3681/02.

08.08.2002 року державним виконавцем Слободян Л.А. відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 1-1463/02 з виконання виконавчого листа від 06.08.2002 року в частині стягнення з Регіонального управління Департаменту з питань адміністрування акцизного збору і контролю за виробництвом та обігом підакцизних товарів ДПА України у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 4564,17 грн.

20.12.2002 року ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області скасовану ухвалу Ужгородського міського суду 05.07.2002 року.

Таким чином, приймаючи постанову про поновлення виконавчого провадження №1-1463/02 на виконання виконавчого листа № 2-271 від 06.08.2002 року, виданого на підставі ухвали Ужгородського міського суду від 05.07.2002 року державний виконавець міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції допустив порушенням норм чинного на цей час законодавства, оскільки скасування рішення суду, яке підлягало виконанню на основі виконавчого документа є підставою для закриття виконавчого провадження.

З огляду на наведене, позовні вимоги в частині визнання дій протиправними щодо продовження у червні 2003 року - виконання виконавчого провадження від 08.08.2002 року з виконання ухвали суду від 05.07.2002 року із виконавчим листом № 2-271, виданого судом 06.08.2002 року є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню.

Також, стаття 77 Закону України «Про виконавче провадження», встановлює правила виконання рішення про поновлення на роботі, а саме даною статтею передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається завершеним з моменту фактичного допущення зазначеного працівника до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, що прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. У разі невиконання власником або уповноваженим ним органом (посадовою особою) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника державний виконавець застосовує до них штрафні санкції та інші заходи, передбачені цим Законом.

Як видно із змісту ст. 77 Закону України «Про виконавче провадження», нею визначено певні особливості та правила виконання рішень про поновлення на роботі, а саме те, що таке рішення виконується негайно та визначає момент, коли виконання рішення є завершеним.

Оскільки позивача було поновлено на роботі за виконавчим листом № 2-271 від 08.10.2001 року, тільки 01 червня 2011 року, то очевидними є ознаки протиправності дій МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції щодо не продовження виконання виконавчого провадження від 22 жовтня 2001 року з виконання виконавчого листа № 2-271 від 08.10.2001 року тільки в частині - поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста по ліцензуванню відділу контролю за обігом спирту, алкогольних напоїв, та тютюнових виробів Закарпатського обласного управління державного регулювання виробництва та обігу алкоголю та тютюну, що грубо порушило трудові права позивача та призвело до несвоєчасного виконання рішення суду від 08.10.2001 року.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що при вирішенні даного спору, судом попередньої інстанції порушено норми процесуального права, що полягає в наступному.

У відповідності до частини 1 статті 51 КАС України (надалі в редакції, що діяла на момент розгляду справи судом першої інстанції) крім прав та обов`язків, визначених у статті 49 цього Кодексу, позивач має право в будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову. Позивач має право відмовитися від адміністративного позову у суді апеляційної чи касаційної інстанції до закінчення відповідно апеляційного чи касаційного розгляду. Позивач має право до початку судового розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Також, згідно із ч. 1 ст. 137 КАС України позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. До початку судового розгляду справи по суті позивач може змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. Заява про зміну позовних вимог повинна відповідати вимогам, які встановлені цим Кодексом для позовних заяв. У разі невідповідності такої заяви вимогам статті 106 цього Кодексу суд своєю ухвалою повертає її позивачу. Ухвала суду, прийнята за результатами розгляду питання про прийняття заяви про зміну позовних вимог, окремо не оскаржується.

Зазначена норма дає право змінити підставу або предмет адміністративного позову до початку судового розгляду справи по суті, а збільшити або зменшити розмір позовних вимог протягом всього часу судового розгляду.

01.09.2014 року та 02.09.2014 року в судових засіданнях позивачем заявлялось клопотання про зміну позовних вимог.

Однак, 01.09.2014 року протокольною ухвалою судом відмовлено в задоволенні такого клопотання, оскільки такі подані після початку судового розгляду справи по суті.

За результатами розгляду поданих клопотань, позивачем в судовому засіданні заявлено відвід головуючому судді.

Протокольною ухвалою від 01.09.2014 року позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про відвід судді, оскільки остання на даній стадії розгляду справи не має права заявляти відвід.

Пунктом 4 частини 1 статті 27 КАС України суддя не може брати участі в розгляді адміністративної справи і відводиться за наявності інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості судді.

Частиною 3 статті 49 КАС України передбачено, що особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема, заявляти клопотання і відводи.

Статтею 30 КАС України встановлено, що відвід (самовідвід) повинен бути вмотивований і заявлений до початку судового розгляду адміністративної справи по суті у письмовій формі з обґрунтуванням підстав для відводу. Заявляти самовідвід після цього дозволяється лише у разі, якщо про підставу самовідводу стало відомо після початку судового розгляду.

У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими.

Матеріалами справи підтверджено, що протокольною ухвалою від 01.09.2014 року позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про відвід судді, оскільки остання не має права на даній стадії розгляду справи заявляти відвід.

З урахуванням того, що позивачем заявлено відвід головуючого судді після порушення останнім, на її думку, норм процесуального законодавства (не надано права змінити позовні вимоги), а судом відмовлено в задоволенні такого клопотання тому, що остання на даній стадії розгляду справи не має права заявляти відвід, то у відповідності до ст. 30 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про помилковість застосування судом першої інстанцій норм процесуального права, що полягало у позбавленні права позивача заявляти клопотання про відвід головуючого судді.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом попередньої інстанції допущено норми процесуального права при розгляді даної справи, то у відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 317 КАС України наявні підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Беручи до уваги наведені норми чинного законодавства та обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог, а оскаржена постанова підлягає скасуванню.

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у постанові суду першої інстанції частково відповідають обставинам справи, через що постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової, якою адміністративний позов слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2014 року у справі №807/154/14 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції щодо не об`єднання у зведене виконавче провадження виконавчих проваджень від 22.10.2001 року та 31.01.2002 року, а в подальшому з виконавчим провадженням від 08.08.2002 року.

Визнати протиправними дії Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції щодо продовження у червні 2003 року виконання виконавчого провадження від 08.08.2002 року з виконання ухвали Ужгородського міського суду від 05.07.2002 року за виконавчим листом № 2-271, виданого судом 06.08.2002 року.

Визнати протиправними дії Міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції щодо непродовження виконання виконавчих проваджень від 22.10.2001 року і 31.01.2002 року з виконання рішення суду від 08.10.2001 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 06.12.2019 року.