Справа № 400/139/19
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/139/19

Категорія:111060000 Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.

Місце ухвалення: м. Миколаїв

Дата складання повного тексту: 26.04.2019 р.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Лук`янчук О.В.

Ступакової І.Г.

при секретарі Рощіній К.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області (далі ГУ ДФС у Миколаївській області) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 21 листопада 2018 року №Ф-80712-17 на суму 13 255,98 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що ГУ ДФС у Миколаївській області не дотрималось вимог ПК України, "Порядку обліку платників податків і зборів", затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року №1588 (далі Порядок №1588), Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закон України №2464). Зазначив, що він є фізичною особою-підприємцем (далі ФОП) з 2006 року, на дату подання позовної заяви є платником єдиного податку 3 групи без найманих працівників. Одним з видів здійснюваної ним діяльності є діяльність з кодом 70.22 за КВЕД "Консультування з питань комерційної діяльності й керування", яка включає діяльність арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів). Він також отримав свідоцтво на право здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), в зв`язку з чим з 02 серпня 2013 року обліковується в органах ДФС як ФОП з ознакою незалежної професійної діяльності (арбітражний керуючий).

Вважає, що оскільки види діяльності ОСОБА_1 як ФОП та особи, яка проводить незалежну професійну діяльність арбітражного керуючого, співпадають, він не має обов`язку подавати окремо звітність як особа, яка проводить незалежну професійну діяльність, і сплачувати податки і збори.

Зазначив, що в належному порядку та у визначеному законом розмірі сплатив єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) за 2017-2018 роки як ФОП, отже нарахування йому відповідачем єдиного внеску як особі, яка проводить незалежну професійну діяльність, за той же період, не відповідає вимогам законодавства. За таких обставин, спірна вимога про сплату боргу (недоїмки) є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

У відзиві на позовну заяву ГУ ДФС у Миколаївській області заперечило доводи позивача повністю, просило у позові відмовити. Зазначило, що, виходячи зі змісту пп.14.1.226 п.14.1 ст. 14 ПК України, ФОП, яка одночасно здійснює незалежну діяльність арбітражного керуючого, не може бути підприємцем у межах такої діяльності. Така особа повинна вести окремий облік доходів/витрат, отриманих/понесених від провадження незалежної професійної діяльності і підприємницької діяльності, та здійснювати окремо розрахунки з бюджетом. На думку відповідача, позивач як ФОП не може здійснювати діяльність арбітражних керуючих (однак, може здійснювати іншу діяльність, відмінну від діяльності арбітражного керуючого), а до доходів, отриманих від провадження діяльності арбітражних керуючих, не може бути застосовано спрощену систему оподаткування, обліку та звітності. У разі, якщо фізична особа, яка проводить незалежну професійну діяльність, одночасно здійснює підприємницьку діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, така особа має вести дві книги обліку доходів та витрат. Відповідно, така особа має подавати різні податкові декларації - податкову декларацію платника єдиного внеску ФОП та податкову декларацію про майновий стан і доходи для відображення доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності.

Також відповідач вказував, що Законом України №2464 передбачено, що особи, які проводять незалежну професійну діяльність та ФОП (в тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування) є окремими категоріями платників єдиного внеску. Отже, ФОП, яка одночасно здійснює незалежну професійну діяльність, повинна сплачувати єдиний внесок двічі. При цьому, згідно з редакцією п.2 ч.1 ст. 7 Закону України №2464, що діє з 01 січня 2017 року, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, в разі відсутності в неї прибутку у звітному році або окремому місяці звітного року, зобов`язана (а не має право) визначити базу нарахування єдиного внеску у визначеному Законом розмірі незалежно від наявності в неї трудових відносин з роботодавцем, і, відповідно, сплатити внесок в розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску. Оскільки позивач не подавав звітність та не сплачував єдиний податок як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, відповідач визначив ОСОБА_1 заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 13 255,98 грн. та в автоматичному режимі сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки). Також відповідач навів розрахунок внеску за період 2017 рік - ІІІ кв. 2018 року, який визначив у розмірі мінімального страхового внеску.

У відповіді на відзив позивач заперечив доводи відповідача повністю. Вказав, що норми ПК України не забороняють ФОП, який є платником єдиного податку, здійснювати діяльність арбітражного керуючого за КВЕД 70.22 "Консультування з питань комерційної діяльності й керування", який, згідно з КВЕД-2010, включає діяльність арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів). Зазначив, що доходи, отримані від незалежної професійної діяльності, підлягають оподаткуванню згідно зі ст. 178 ПК України лише у випадку, якщо така особа не зареєстрована як ФОП. Наголосив, що органи ДФС та ПФУ не ставили його на окремий облік як особу, що здійснює незалежну професійну діяльність. Разом з тим, він зареєстрований як ФОП з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. Закон України №2464 не передбачає порядку обліку та сплати єдиного внеску ФОП з ознакою провадження незалежної професійної діяльності, отже, як вважає позивач, він повинен нараховувати та сплачувати єдиний внесок тільки один раз, як ФОП, який обрав спрощену систему оподаткування.

Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ГУ ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 547) задоволений.

Визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДФС у Миколаївській області про сплату боргу (недоїмки) від 21 листопада 2018 року № Ф-80712-17 на суму 13 255,98 грн.

В апеляційній скарзі ГУ ДФС у Миколаївській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги ГУ ДФС у Миколаївській області: Законом України №2464 передбачено, що особи, які проводять незалежну професійну діяльність та ФОП (в тому числі, які обрали спрощену систему оподаткування) є окремими категоріями платників єдиного внеску. Отже, ФОП, яка одночасно здійснює незалежну професійну діяльність, повинна сплачувати єдиний внесок двічі. При цьому, згідно з редакцією п.2 ч.1 ст. 7 Закону України №2464, що діє з 01 січня 2017 року, особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, в разі відсутності в неї прибутку у звітному році або окремому місяці звітного року, зобов`язана (а не має право) визначити базу нарахування єдиного внеску у визначеному Законом розмірі незалежно від наявності в неї трудових відносин з роботодавцем, і, відповідно, сплатити внесок в розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску. Таким чином, з 01 січня 2017 року Законом України №2464 обов`язок визначення бази нарахування єдиного внеску покладено на платників, вказаних у п.5 ч.1 ст. 4 Закону України №2464, як тих, що отримують, так і тих, які не отримують дохід від провадження незалежної професійної діяльності. Крім того, з 01 січня 2018 року Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" до п.2 ч.1 ст. 7 Закону внесено зміни, а саме, для бази нарахування єдиного внеску змінено період (рік на квартал).

Водночас, платниками єдиного внеску, відповідно до п.4 ч.1 ст. 4 вищевказаного Закону є, зокрема, ФОП, які обрали спрощену систему оподаткування. Для ФОП, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом України №2464. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п.3 ч.1 ст. 7 Закону України №2464).

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу вказується, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить залишити його без змін.

Учасники справи в судове засідання апеляційного адміністративного суду не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином. Враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, особиста їх участь в судовому засіданні не обов`язкова. Судова колегія, у відповідності до ч.2 ст. 313 КАС України, визнає можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

Згідно ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУ ДФС у Миколаївській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:

Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі ЄДР), позивач був зареєстрований як ФОП 18 жовтня 2006 року, номер запису 2 023766. 23 жовтня 2016 року ОСОБА_1 був взятий на облік як платник податків, а 26 жовтня 2006 року - як платник єдиного внеску (а.с. 16).

16 липня 2013 року позивач отримав свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) №1533 (а.с. 18).

02 серпня 2013 року позивач отримав довідку № 4-ОПП про взяття на облік платника податків (а.с. 20), згідно з якою його взято на облік як ФОП з ознакою незалежної професійної діяльності (арбітражний керуючий).

Згідно з витягом з Реєстру платників єдиного податку від 17 березня 2017 року, позивач з 01 січня 2017 року перейшов на спрощену систему оподаткування, обравши 3 групу платників єдиного податку за ставкою податку 5% (а.с. 21).

Одним з видів діяльності, зазначених у вказаному Реєстрі, є діяльність з консультування з питань комерційної діяльності й керування (код згідно з КВЕД 70.22). Тобто, зареєструвавши позивача в Реєстрі платників єдиного податку із зазначенням вказаного виду діяльності, контролюючий орган підтвердив право позивача здійснювати консультування з питань комерційної діяльності й керування.

17 січня 2018 року та 01 січня 2019 року позивач подав до відповідача звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2017 та 2018 роки відповідно (а.с.22-24). Вказані звіти прийняті в нього як у ФОП на спрощеній системі оподаткування.

Згідно з банківською випискою за 20 квітня 2017 року, ОСОБА_1 сплатив єдиний внесок за 2017 рік в сумі 8 448 грн., що відповідає задекларованій ним сумі внеску за 2017 рік (а.с. 25). Квитанцією №0.0.977863553.1 від 01 березня 2018 року позивач сплатив єдиний внесок для ФОП за 2018 рік в сумі 9 828,72 грн., що відповідає задекларованій ним сумі внеску за 2018 рік (а.с. 26).

Згідно з наданою відповідачем інформацією з ІКП (індивідуальної картки платника) ОСОБА_1 , за єдиним внеском сума заборгованості позивача станом на 31 жовтня 2018 року становить 13 255,98 грн. З відзиву на позовну заяву випливає, що відповідач не має претензій до суми єдиного внеску, задекларованій та сплаченій позивачем як ФОП.

21 листопада 2018 року відповідач, на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-80712-17, якою повідомило позивача про заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 13 255,98 грн. та про необхідність сплати вказаної суми недоїмки протягом 10 календарних днів з дня її одержання (а.с. 12).

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що належним виконанням позивачем обов`язку зі сплати єдиного внеску за 2017 та 2018 роки є надання ним звітів в якості ФОП на спрощеній системі оподаткування та сплата внеску у визначеній у звітах сумі. Крім того, відповідач визначив суму недоїмки з порушенням вимог ч.3 ст. 9 Закону України №2464 та п.4 р.VI Інструкції №449, які не передбачають таке визначення та, відповідно, формування вимоги в автоматичному режимі, лише на підставі наявної у відповідача інформації про те, що позивач є платником єдиного внеску.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-14, 73, 74, 77, 78 КАС України, п.п.14.1.226 п.14.1 ст. 14, п. 65.2, пп. 65.4.4 п.65.4 ст. 65, ст. 178, п.п. 291.2., 291.3, 291.5, ст. 291, ст. 297 ПК України, ст. 4 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", пп.4 п. 6.7 р. VI Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року №1588, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до пп.14.1.226 п.14.1 ст. 14 ПК України, самозайнятою особою є платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) надається особі, яка отримала відповідне свідоцтво у порядку, встановленому цим Законом, та внесена до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України.

Законодавство України не забороняє арбітражному керуючому займатись іншою діяльністю, не пов`язаною із діяльністю арбітражних керуючих, у тому числі підприємницькою діяльністю.

Відповідно до п.291.2. ст. 291 ПК України встановлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному главою 1 розділу XIV цього Кодексу. (п.291.3 ст. 291 ПК України).

Перелік видів діяльності, які не можуть здійснювати платники єдиного податку першої - третьої груп, визначено в п.291.5 ст. 291 ПК України. Діяльність з консультування з питань комерційної діяльності й керування в даному переліку відсутня.

Відповідно до додатку до Методологічних основ та пояснень до позицій Класифікації видів економічної діяльності, затверджених наказом Державного комітету статистики України від 23 грудня 2011 року №396, консультування з питань комерційної діяльності й керування (код 70.22) включає, крім іншого, діяльність арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів).

ОСОБА_1 є самозайнятою особою та здійснює як підприємницьку діяльність, так і незалежну професійну діяльність.

Так, всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом.

Фізичні особи - підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають взяттю на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з цим Кодексом. (п.63.5. ст. 63 ПК України).

Згідно з п.178.1 ст. 178 ПК України, особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу.

Платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на доходи фізичних осіб у частині доходів (об`єкта оподаткування), що отримані в результаті господарської діяльності платника єдиного податку першої - третьої групи (фізичної особи) та оподатковані згідно з цією главою. (пп.2 п.297.1 ст. 297 ПК України).

Так, облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів (п.65.2. ст. 65 ПК України).

Підпунктом 65.4.4 п.65.4 ст. 65 ПК України визначено, що контролюючий орган відмовляє в розгляді документів, поданих для взяття на облік особи, яка здійснює незалежну професійну діяльність, зокрема, у разі, коли фізична особа вже взята на облік як самозайнята особа.

Таким чином, контролюючий орган відмовляє у повторному взятті на облік особи, яка вже взята на облік як самозайнята особа, тобто, якщо особа взята на облік як самозайнята особа, яка здійснює підприємницьку діяльність, вона не повинна повторно ставати на облік та подавати документи як особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність.

В свою чергу, відповідно до положень пп.4 п.6.7 р. VI Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року №1588 (в редакції, що була чинною на момент взяття позивача на облік як фізичної особи-підприємця з ознакою "арбітражний керуючий") передбачалось, що якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується у контролюючих органах як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. У такому разі фізична особа зобов`язана подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) або через уповноважену особу до контролюючого органу за місцем свого постійного проживання заяву за формою № 5-ОПП з позначкою "Зміни" та копію документа, що підтверджує право фізичної особи на провадження незалежної професійної діяльності, визначеного у підпункті 1 цього пункту.

Виходячи з наведеного, ФОП, яка здійснює діяльність, що за своїми ознаками належить до незалежної професійної діяльності, і така діяльність відповідає видам діяльності, вказаним в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, не набуває окремого статусу особи, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Така особа має статус ФОП зі специфічною ознакою "провадження незалежної професійної діяльності".

Таким чином, з 02 серпня 2013 року ОСОБА_1 обліковується в органах ДФС як ФОП з ознакою - арбітражний керуючий.

З огляду на те, що види діяльності ОСОБА_1 як ФОП та особи, яка провадить незалежну професійну діяльність співпадають, то він не має обов`язку подання звітності як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, оскільки, у такому випадку, буде мати місце подвійний облік ідентичної господарської діяльності, а відповідно і подвійне оподаткування, що суперечить принципам податкового законодавства.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 1 Закон України №2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Платниками єдиного внеску є ФОП, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (п.4 ч.1 ст. 4 Закону України №2464).

Платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності. (п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України №2464).

Отже, Закон України №2464 розрізняє вказані категорії платників єдиного внеску, і, при цьому, не передбачає такої категорії як "фізична особа-підприємець, що має ознаку незалежної професійної діяльності".

Відповідно до чинної з 01 серпня 2018 року редакції п.16 р. IV "Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року №435 (далі Порядок №435), ФОП, які мають ознаку незалежної професійної діяльності, формують та подають до органів доходів і зборів окремі Звіти (додаток 5).

Пунктом 19 р.IV Порядку №435 (у редакції, чинній з 18 жовтня 2016 року), передбачалось, що особи, які провадять незалежну професійну діяльність, отримують дохід від цієї діяльності та одночасно є ФОП, крім осіб, зазначених у п.3 р.ІІІ цього Порядку, формують та подають до органів доходів і зборів окремі Звіти відповідно до виду діяльності та обраної системи оподаткування.

Вказаними нормами Порядку №435 чітко не визначено порядок подання звітів з єдиного внеску ФОП, яка в межах підприємницької діяльності здійснює діяльність, що має ознаки незалежної професійної діяльності. Зокрема, з них однозначно не випливає, що така особа повинна подавати два різних звіти.

З урахуванням того, що Закон України №2464 не визначає окремого статусу та специфіки обліку, звітності та сплати єдиного внеску для таких осіб; нормами податкового законодавства передбачено, що такі особи мають статус ФОП.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що належним виконанням позивачем обов`язку зі сплати єдиного внеску за 2017 та 2018 роки є надання ним звітів в якості ФОП на спрощеній системі оподаткування та сплата внеску у визначеній у звітах сумі.

Крім того, відповідно до ч.ч.2,3 ст. 9 Закону України №2464, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Пунктом 4 р.VI Інструкції №449 передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

ГУ ДФС України в Миколаївської області перевірку правильності нарахування та сплати позивачем єдиного внеску не здійснило, наявність звітності, поданої ОСОБА_1 , та/або бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок, не довело.

Відповідно, належні та допустимі докази обчислення єдиного внеску до суду першої інстанції в сумі 13 255,98 грн. ГУ ДФС України в Миколаївської області не надало.

Тобто, у тому випадку, якщо нарахування єдиного внеску за результатами документальної перевірки не було здійснено, вимогу може бути сформовано лише на підставі звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів (у сукупності).

За таких обставин, ГУ ДФС України в Миколаївської області визначило суму недоїмки з порушенням вимог ч.3 ст. 9 Закону України №2464 та п.4 р.VI Інструкції №449, які не передбачають таке визначення та, відповідно, формування вимоги в автоматичному режимі, лише на підставі наявної у відповідача інформації про те, що ОСОБА_1 є платником єдиного внеску.

Судова колегія не приймає до уваги довід апелянта про те, що ФОП, що провадить діяльність з ознаками незалежної професійної діяльності, яка збігається з видом діяльності, вказаним в ЄДР, має вести дві книги обліку доходів та витрат та подавати різні податкові декларації - податкову декларацію платника єдиного внеску ФОП та податкову декларацію про майновий стан і доходи для відображення доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, оскільки таке твердження спростовується нормами податкового законодавства, які виключають можливість подвійної реєстрації особи як ФОП та як особи, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Окрім цього, судова колегія вказує, що одним з принципів податкового законодавства України відповідно до норм ст. 4, п.56.21 ст. 56 ПК України є принцип презумпції добросовісності дій, рішень платника податків, у зв`язку з чим передбачається, що дії платників податків, які мають своїм результатом одержання податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних та інших первинних документах, є достовірними. Надання фіскальному органу всіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено належними та допустимими доказами, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність яких установлена судом.

Такий підхід національного законодавства також узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), викладеною в п.110 рішення від 23 липня 2002 року у справі Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції. Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Згідно з практикою ЄСПЛ, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, встановлено, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи "Серков проти України" (заява №39766/05), "Щокін проти України" (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ підлягають застосуванню судами як джерела права.

Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття "суспільний інтерес" мас широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі "Колишній король Греції та інші проти Греції"). Крім того. ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить "суспільний інтерес" (рішення ЄСПЛ від 02.11.2004 у справі "Трегубенко проти України").

Критерій "пропорційності" передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". При цьому з питань оцінки "пропорційності" ЄСПЛ, як і з питань наявності "суспільного", "публічного" інтересу, визнає за державою досить широку "сферу розсуду", за винятком випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу вимог ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи практику ЄСПЛ, судова колегія вважає, що відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження своєї правової позиції, а відтак, ГУ ДФС у Миколаївської області, приймаючи оскаржувану вимогу, діяло не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені законодавством України.

Таким чином, вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 21 листопада 2018 року № Ф-80712-17, винесена контролюючим органом, є протиправною, а тому підлягає скасуванню, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

Судова колегія не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, п.2 ч.5 ст. 328 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2019 року.

Головуючий: Бітов А.І.
Суддя: Суддя: Ступакова І.Г. Лук`янчук О.В.