Справа № 826/14950/18
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Карпушової О.В. Собківа Я.М. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, в якому, просив:

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 99 013,20 грн;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 збитки, пов`язані з інфляційними процесами у розмірі 12 334,78 грн;

- стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 3% річних від простроченої суми у розмірі 2 970,40 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 78 122 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та прийняти нове рішення, яким стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 97 543,80 грн., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не вірно проведено розрахунок суми вимушеного прогулу.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки вимушений прогул повинна виплачувати установа в якій працював позивач.

16 вересня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

06 листопада 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшли пояснення - заперечення та відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю. Також

29 листопада 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшло клопотання щодо надання додаткових доказів.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на підлягає задоволенню, а апеляційна скарга Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року у справі №826/21809/15, зокрема: зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору оформлення матеріалів дорожньо-транспортних пригод відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, з 26 серпня 2015 року. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 серпня 2015 року по 16 березня 2016 року у розмірі 24 024 грн.

На виконання вказаного судового рішення, наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві №24 о/с від 15 вересня 2016 року позивача поновлено на посаді з 26 серпня 2015 року.

Надалі, наказом Голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві №26 о/с від 16 вересня 2016 року «Щодо особового складу» ОСОБА_1 звільнено 06 листопада 2015 року в запас Збройних Сил України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2018 року у справі №826/15469/16, яке набрало законної сили 10 липня 2018 року, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві №26 о/с від 16 вересня 2016 року про звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , старшого інспектора сектору оформлення матеріалів ДТП відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору оформлення матеріалів ДТП відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві з 06 листопада 2015 року.

Відповідно до витягу з наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 22 серпня 2018 року №38, о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого інспектора сектору оформлення матеріалів ДТП відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві з 06 листопада 2015 року.

Водночас, в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2018 року у справі №826/15469/16 не вирішено питання щодо стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17 березня 2016 року по 10 липня 2018 року.

Позивач, вважаючи, що має право на стягнення на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України (КЗпП), при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно із частиною першою статті 19 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990 №565-ХІІ «Про міліцію» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 р. №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу».

Згідно пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114 (Положення №114) у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 та з метою впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ наказом Міністерства внутрішніх справ від 31.12.2007 №499 затверджено та введено в дію з 01.01.2008 р. Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ (Інструкція №499).

Відповідно до пункту 3.5.2 Інструкції №499 особам рядового і начальницького складу, звільненим з органів внутрішніх справ, а потім поновленим на службі, у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачується за посадою, з якої вони були звільнені, але не більше як за один рік.

Як зазначалося, позивач наполягає, що має право на стягнення на свою користь з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17 березня 2016 року по 10 липня 2018 року в сумі 99 013,20 грн, а також, стягнення збитків, пов`язаних з інфляційними процесами у розмірі 12 334,78 грн та 3% річних від простроченої суми у розмірі 2 970,40 грн.

Так, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 проходив службу на посаді старшого інспектора оформлення матеріалів ДТП відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого ГУ МВС України в м. Києві.

23.07.2015 р. відносно позивача внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань № 0000853 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України (Пропозиція, обіцянка або надання неправомірної вигоди службовій особі).

30.07.2015 р. позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 3 ст. 369 КК України.

На підставі наказу від 12.08.2015 р. № 856, відповідачем було проведено службове розслідування за фактом отримання грошової винагороди інспектором з оформлення матеріалів дорожньо-транспортних пригод відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого ГУ МВС України в м. Києві, капітаном міліції ОСОБА_1 , за результатом якого складено висновок від 17.08.2015 р.

На підставі висновку службового розслідування ГУ МВС України в м. Києві від 17.08.2015 р., відповідачем було прийнято наказ від 18.08.2015 р. № 546 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності окремих працівників відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району».

Наказом ГУ МВС України в м. Києві від 26.08.2015 р. № 731 о/с позивача на підставі наказу від 18.08.2015 р. № 546, згідно пп. «є» (за порушення дисципліни) п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, було звільнено з органів внутрішніх справ у запас.

Як зазначалося, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року у справі №826/21809/15 зобов`язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві поновити ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору оформлення матеріалів дорожньо-транспортних пригод відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, з 26 серпня 2015 року. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 серпня 2015 року по 16 березня 2016 року у розмірі 24 024 грн.

На виконання вказаного судового рішення, наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві №24 о/с від 15 вересня 2016 року позивача поновлено на посаді з 26 серпня 2015 року.

Надалі, наказом Голови ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві №26 о/с від 16 вересня 2016 року «Щодо особового складу» ОСОБА_1 звільнено 06 листопада 2015 року в запас Збройних Сил України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2018 року у справі №826/15469/16, яке набрало законної сили 10 липня 2018 року, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві №26 о/с від 16 вересня 2016 року про звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , старшого інспектора сектору оформлення матеріалів ДТП відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві. Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору оформлення матеріалів ДТП відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві з 06 листопада 2015 року.

Відповідно до витягу з наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 22 серпня 2018 року №38 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді старшого інспектора сектору оформлення матеріалів ДТП відділу ДАІ з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві з 06 листопада 2015 року.

В рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2018 року у справі №826/15469/16 не вирішувалося питання щодо стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17 березня 2016 року по 10 липня 2018 року у звязку із чим позивач звернувся до суду.

Однак, під час розгляду справи про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в суді апеляційної інстанції представник відповідача повідомила про те, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 жовтня 2019 року по справі №826/21809/15 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року - скасовано, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року - залишено в силі.

Так, матеріалами справи підтверджено, що постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 жовтня 2019 року по справі №826/21809/15 касаційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві - задоволено. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року - скасовано. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2015 року - залишено в силі.

Таким чином, вказаним рішенням скасовано рішення апеляційного суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора сектору оформлення матеріалів дорожньо-транспортних пригод відділу Державної автомобільної інспекції з обслуговування Деснянського району, підпорядкованого Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, з 26 серпня 2015 року.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до постановлення рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

При цьому, виходячи з наведених правових норм, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Колегія суддів зазначає, що за відсутності вищезазначених обов`язкових умов для прийняття рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, передбачених статтею 235 КЗпП України, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не можуть бути задоволені.

Так, після прийняття рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 02 жовтня 2019 року по справі №826/21809/15 наказ ГУ МВС України в м. Києві від 26.08.2015 р. № 731 о/с про звільнення позивача з органів внутрішніх справ у запас на підставі наказу від 18.08.2015 р. № 546, згідно пп. «є» (за порушення дисципліни) п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ є чинним, а тому і звільнення позивача є правомірним.

З огляду на вказане, не можуть бути задоволені, за вказаних обставин, вимоги позивача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів дійшла висновку, що позивач не має права, відповідно до статті 235 КЗпП України на виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити.

Доводи позивача про те, що зазначена постанова не має відношення до даної справи, адже, вимушений прогул він просить стягнути на підставі рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 березня 2018 року у справі №826/15469/16 та наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 22 серпня 2018 року №38 о/с про поновлення ОСОБА_1 на посаді, колегія суддів вважає помилковими, оскільки, у зв`язку із прийняттям Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішення від 02 жовтня 2019 року по справі №826/21809/15 у позивача відсутній вимушений прогул.

Згідно правової позиції, яка висвітлена в п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 р. N 3-рп/2003, «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)».

Відповідно до п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції помилково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві частково спростовують висновки суду першої інстанції та знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.

В той час, як доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції частково не відповідають встановленим обставинам по справі, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Карпушова О.В. Собків Я.М.

Повний текст постанови виготовлено 05.12.2019 року