Справа № 140/2994/19
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2019 року ЛуцькСправа № 140/2994/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Денисюка Р.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 , військова частина НОМЕР_1 , відповідач) про визнання бездіяльності протиправною щодо не проведення 13.06.2019 остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 14.06.2019 по день постановлення судового рішення у цій справі.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін суддею одноособово (а. с. 1).

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач проходив військову службу за контрактом в Луцькому прикордонному загоні в період з 17.08.2016 по 13.06.2019. 16.05.2019 його звільнено з військової служби в запас, виключено із списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення.

Проте, в день виключення його зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, військова частина НОМЕР_1 не провела з ним повний розрахунок при звільненні, чим порушила вимоги нормативно-правових актів, вказаних у позовній заяві.

Позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення 13.06.2019 остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 14.06.2019 по день постановлення судового рішення у цій справі.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні з тих підстав, що позивачу під час проходження військової служби виплачувалося належне грошове забезпечення, яке обчислювалося та нараховувалося у межах, виділених Луцькому прикордонному загону коштів. Вважає, що норми Кодексу законів про працю України не поширюються на військовослужбовців Державної прикордонної служби України та на правовідносини щодо проходження військової служби, які регулюються нормами спеціального законодавства.

Крім того, звертає увагу на те, що в позовній заяві не вказано в чому саме полягає затримка розрахунку з боку відповідача. Розрахунок з позивачем відбувся в межах надходжень бюджетних асигнувань у відповідності до чинного законодавства. У зв`язку з недоведеністю факту невчасного розрахунку з позивачем, позовні вимоги щодо стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними та такими, що не заслуговують на увагу. До того ж, на даний час немає жодного рішення суду, яке б встановлювало протиправні діяння (дію або бездіяльність) ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невчасного розрахунку з позивачем після звільнення, як суб`єкта владних повноважень.

Просив в задоволенні позову відмовити.

Позивач у відповіді на відзив не погодився з доводами відзиву з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у запереченні на відповідь на відзив не погодився з аргументами позивача та зазначив, що індексація грошового забезпечення, яка виплачується військовослужбовцям не є складовою місячного грошового забезпечення (заробітної плати) військовослужбовців, є самостійним видом виплати і являється соціальною гарантією держави щодо підтримання купівельної спроможності населення України у мовах зростання цін. Тому навіть при затримці її виплати, відсутні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Просив в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , зокрема, в період з 17.08.2016 по 31.06.2019 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується довідкою відповідача від 29.08.2019 № 30/657.

Наказом начальника 6 прикордонного загону від 13.06.2019 № 308-ос Про особовий склад підполковника ОСОБА_1 , начальника комендантського відділення відділу організації повсякденної діяльності штабу, звільненого з військової служби в запас наказом начальника Північного регіонального управління від 16.05.2019 № 155-ОС за підпунктом а (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення. Вказаним наказом передбачено виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2019 рік за 18 календарних днів; надбавку за період з 01.06.2019 по 13.06.2019 за особливості проходження служби в розмірі 20% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, премію за період з 01.06.2019 по 13.06.2019 в розмірі 55% до посадового окладу; одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 27 повних календарних років служби в сумі 215163,00 грн.

З наявної в матеріалах справи довідки відповідача слідує, що індексація здійснюється у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. В кошторисах призначення Державної прикордонної служби України видатки були передбачені у 2015 році з січня по червень включно (нарахування та виплата за вказаний період здійснювалась у листопаді-грудні 2015 року). Починаючи з липня 2015 року та до грудня 2018 року, видатки на виплату індексації не передбачені, у зв`язку з цим нарахування та виплата індексації не здійснювалась за період з лютого по квітень 2015 року та з серпня 2016 року по листопад 2018 року.

Разом з тим, відповідач листом від 17.07.2019 №30/8085 надав позивачу відповідь на його рапорт, в якому зазначив, що під час дії особливого періоду щорічні додаткові відпустки військовослужбовцям не надаються, їх використання за минулі роки після закінчення особливого періоду законодавством не передбачено. У зв`язку з цим, додаткові відпустки, в тому числі і додаткова відпустка, що не надавалася учасникам бойових дій, в особливий період не вважається такою, що є не використаною. Також зазначено, що оскільки відповідно до пунктів 17-19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в особливий період надання деяких додаткових оплачуваних відпусток припинено, виплата грошової компенсації не передбачена.

Також з довідки відповідача слідує, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 215163,00 грн.

Крім того, відповідач листом від 30.09.2019 №723/11074 на заяву позивача від 20.09.2019 направив останньому довідку розрахунок вартості речового майна, що належить до виплати. Також проінформував, що грошова компенсація за недоотримане речове майно була проведена на його банківський рахунок платіжним дорученням № 2108 від 18.07.2019.

Як слідує з позовної заяви, позивач вважає, що відповідач йому при звільненні не виплатив усіх складових грошового забезпечення, а саме: одноразову грошову допомогу при звільненні; грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 - 2019 роки; індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 17.08.2016-13.06.2019 та грошову компенсацію за речове майно.

У зв`язку з протиправною бездіяльністю відповідача просить і стягнути з останнього середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 14.06.2019 по день постановлення судом рішення у цій справі.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 293 Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115/2009, особа, звільнена з військової служби, на день виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпеченням. У разі спору про розмір сум, належних військовослужбовцю при звільненні, йому в день виключення із списків особового складу виплачується сума, не оспорювана керівництвом органу Держприкордонслужби, у якому проходив службу цей військовослужбовець.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В свою чергу, постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб, постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 № 889 Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій, та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року № 425, не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

За таких обставин суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме ст. ст. 116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Суд зазначає, що непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №807/3664/14.

Враховуючи наведене, суд вважає помилковими висновки відповідача про те, що виплата компенсації за затримку виплати при звільненні осіб, які проходили військову службу, не передбачена спеціальним законодавством, а дія норм КЗпП України на них не поширюється.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.03.2017 у справі № 826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Позивач у позовній заяві вказує, що на дату закінчення проходження ним військової служби відповідач не виплатив йому: одноразову грошову допомогу при звільненні, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки, грошову компенсацію за речове майно та індексацію грошового забезпечення.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, згідно з наказом начальника 6 прикордонного загону від 13.06.2019 № 308-ос Про особовий склад позивача виключено зі списків особового складу і всіх видів забезпечення.

В той же час, на підставі поданих суду доказів встановлено, що грошова компенсація за недоотримане речове майно була виплачена позивачу 18.07.2019, що підтверджується довідкою відповідача від 30.09.2019 № 723/11074, а одноразова грошова допомога при звільненні була виплачена йому 19.06.2019, про що свідчить виписка з Приватбанку. Індексація грошового забезпечення та грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2015-2019 позивачу виплачені не були.

Таким чином, відповідач всупереч нормам чинного законодавства, не здійснив з позивачем повного розрахунку при звільненні, чим допустив протиправну бездіяльність.

Відтак, оскільки грошова компенсація за недоотримане речове майно проведена відповідачем 18.07.2019, а одноразова грошова допомога при звільненні проведена 19.06.2019, тому фактично затримка у розрахунку склала з 14.06.2019 по 17.07.2019 та з 14.06.2019 по 18.06.2019 відповідно, а не по день постановлення судом рішення, як вказує позивач. Відтак позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення.

Враховуючи те, що відповідач не здійснив з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо непроведення з позивачем остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільнення з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати належних йому при звільненні сум, а саме: в частині невиплати грошової компенсації за недоотримане речове майно за період з 14.06.2019 по 17.07.2019; в частині невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 14.06.2019 по 18.06.2019, тобто по день проведення фактичного розрахунку, а в частині невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки та індексації грошового забезпечення за період з 14.06.2019 по 06.12.2019 по день постановлення судом рішення.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо непроведення з ОСОБА_1 остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільнення з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток (грошове забезпечення) за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати грошової компенсації за недоотримане речове майно за період з 14 червня 2019 року по 17 липня 2019; в частині невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні за період з 14 червня 2019 року по 18 червня 2019 року та в частині невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015-2019 роки та індексації грошового забезпечення, за період з 14 червня 2019 року по 06 грудня 2019 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 ).

Відповідач: Луцький прикордонний загін (військова частина 9971) Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України (Волинська обл., м. Луцьк, вул. Стрілецька, 6, ).

Суддя Р.С. Денисюк