Справа № 140/1678/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10102/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А. Р.

з участю секретаря судового засідання - Чопко Ю. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування рішення, вимоги, податкових повідомлень-рішень, -

суддя в 1-й інстанції Плахтій Н. Б,

час ухвалення рішення 08.08.2019 року, 12:58 год,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складання повного тексту рішення 19.08.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ФОП ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - ГУ ДФС у Волинській області, в якому (з урахуванням заяви про уточнення (зміну) предмета позову) просила визнати протиправними та скасувати вимогу від 10 серпня 2017 року №Ф- про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 82753,61 грн; рішення від 10 серпня 2017 року № про застосування штрафних санкцій у розмірі 41376,81 грн. за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно ненарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; вимогу від 12 червня 2019 року №Ф-11661-25 У про сплату боргу (недоїмки) в сумі 142755,55 грн; податкові повідомлення-рішення від 10 серпня 2017 року: №, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в загальному розмірі 76785,22 грн, з яких: за податковим зобов`язанням 44401,20 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 32384,02 грн.; №, яким визначено суму грошового зобов`язання зі сплати військового збору в загальному розмірі 4992,03 грн., з яких: за податковим зобов`язанням 4001,62 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 990,41 грн.; №, яким застосовано штрафну (фінансову) санкцію (штраф) на суму 510 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання Головного управління ДФС у Волинській області про залишення позовної заяви без розгляду, поновлено пропущений строк звернення до суду ФОП ОСОБА_1 з позовом про визнання протиправними та скасування рішення від 10 серпня 2017 року № про застосування штрафних санкцій та вимоги від 10 серпня 2017 року №Ф- про сплату боргу (недоїмки).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 10 серпня 2017 року №, №, №, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10 серпня 2017 року №Ф-, рішення від 10 серпня 2017 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12 червня 2019 року №Ф-11661-25 У.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що правова позиція Верховного Суду, що викладена у постанові від 02 квітня 2019 року у справі №808/434/16 передбачає те, що письмові пояснення можуть бути доказом неоформлення трудових відносин, але лише тоді, коли в судовому засіданні такі працівники зможуть підтвердити пояснення, викладені в заяві, та відповісти на питання суду та учасників у справі, разом з тим, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були допитані судом першої інстанції у якості свідків, що призвело до неповного з`ясування усіх обставин у справі. Також вказує, що оскаржувані рішення від 10 серпня 2017 року № про застосування штрафних санкцій та вимогу від 10 серпня 2017 року №Ф- про сплату боргу (недоїмки) позивачу було надіслано рекомендованим листом 10 серпня 2017 року, разом з тим, 18 серпня 2017 року такі повернуто у зв`язку із закінченням терміну зберігання. При цьому, відповідно до Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. Таким чином, вказані рішення і вимога вважаються врученими платнику та саме з цієї дати і розпочинається 10 - денний строк на судове оскарження, тому позивач, звернувшись з позовом 22 травня 2019 року, пропустила 10 - денний строк звернення до суду, передбачений ч.4 ст.25 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що у акті перевірки на підтвердження виплати неофіційної заробітної плати, окрім пояснень двох осіб, одна з яких офіційно працювала і звільнилась, не вказано первинних документів, які б підтверджували розмір виплаченого працівникам доходу у розмірі, що зазначений у поясненнях колишніх працівників. Пояснювальні записки фізичних осіб, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення, не є належними та допустимими доказами, на підставі яких відповідач повинен був зафіксувати відповідні обставини. Фактично податковий орган, надавши юридичну оцінку лише поясненням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не здійснив належного мотивування причин цього. Звернула увагу на відсутність доказів звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в суд з позовом до ФОП ОСОБА_1 про встановлення факту трудових відносин (згідно з п.6 ч.1 ст.232 КЗпП України) та стягнення невиплачених сум заробітної плати, а також відсутність доказів притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст.41 КУпАП. Крім того, вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для поновлення строку звернення до суду з оскарженням спірних рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки такий пропущений з поважних причин. Враховуючи наведене, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача (апелянта) Федорчук І. Ю. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача Бурда Д. П. у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Луцької міської ради 08 лютого 2006 року, код основного виду економічної діяльності: 31.01. виробництво меблів для офісу і підприємств торгівлі.

31 травня 2017 до ГУ ДФС у Волинській області надійшло письмове звернення від ОСОБА_2 щодо перевірки дотримання норм податкового законодавства щодо можливих ухилень від сплати податків ФОП ОСОБА_1 .

У період з 30 червня по 14 липня 2017 року ГУ ДФС у Волинській області провело фактичну перевірка ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання вимог ПК України, Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності", Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», постанови Правління НБУ «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», КЗпП України за період з 01 січня 2014 року по 14 липня 2017 року, якою встановлено порушення п.п.14.1.180, п.п.14.1.222 п.14.1 ст.14, п.п.163.1.1 п.163.1 ст.163; п.п.167.1 ст.167, п.п.168.1.1, пп.168.1.2 п.168.1 cт.168; п.171.1 ст.171, п.п.176.2 а ст.176 ПК України, а саме: неутримання та неперерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб із заробітної плати найманих працівників, тому на підставі п.п.167.1 ст.167 ПК України, донараховано податок з доходів фізичних осіб із виплат найманим працівникам в сумі 44401,20 грн.; п.1 ч.1 ст.7, п.1 ч.2 ст.6, п.5, п.7 ст.8 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування, внаслідок чого занижено єдиний соціальний внесок на суму 82753,61 грн., а саме: за ставкою 38,10 %/22% на загальну суму 78108,71 грн. та за ставкою 3,6% на загальну суму 4644,9 грн.; п.п.162.1.3 п.162.1 cт.162, п.п.163.1.1 п.163.1 ст.163, п.п.164.2.1 п.164.2 ст.164, пп.1.3 п.16 -1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, внаслідок чого занижено суму військового збору за 2014 рік в сумі 426,30 грн., 2015 рік - 1382,85 грн., 2016 рік 2093,92 грн. та за січень 2017 року - в сумі 98,55 грн., не нараховано та не сплачено до бюджету 4001,62 грн. військового збору; п.177.10, ст.177 ПК України та п.6 ст.128 ГК України, а саме: неведення книги обліку доходів та витрат за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2016 року; п.176.2 ст.176 ПК України, а саме: неподання податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку.

За результатами перевірки складено акт №6515/03-20-13-07/ від 17 липня 2017 року.

На підставі вказаного акта контролюючий орган прийняв: вимогу від 10 серпня 2017 року №Ф- про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 82753,61 грн., рішення від 10 серпня 2017 року № про застосування штрафних санкцій у розмірі 41376,81 грн. за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; податкове повідомлення-рішення форми Д від 10 серпня 2017 року №, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в загальному розмірі 76785,22 грн., з яких: за податковим зобов`язанням 44401,20 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 32384,02 грн., податкове повідомлення-рішення форми Д від 10 серпня 2017 року №, яким визначено суму грошового зобов`язання зі сплати військового збору в загальному розмірі 4992,03 грн, з яких: за податковим зобов`язанням 4001,62 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 990,41 грн., податкове повідомлення-рішення форми ПС від 10 серпня 2017 року №, яким застосовано штрафну (фінансову) санкцію (штраф) на суму 510 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб.

Крім того, вимогою від 12 червня 2019 року №Ф-11661-25 форми У про сплату боргу (недоїмки) зобов`язано позивача погасити борг зі сплати єдиного внеску в сумі 142755,55 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що висновки податкового органу щодо виявлених порушень ґрунтуються лише на письмових поясненнях ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , при цьому суми виплаченої їм заробітної плати, вказані в акті, не підтверджені належними доказами, фактично ґрунтуються на припущеннях, що свідчить про протиправність нарахування податковим органом зобов`язань позивачу з податку на доходи фізичних осіб, військового збору та сум єдиного внеску. Таким чином, спірні рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки), а також податкові повідомлення-рішення прийняті протиправно та підлягають скасуванню.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з пп.162.1.3 ст.162 ПК України платником податку на доходи фізичних осіб є податковий агент.

П.14.1.180 ст.14 ПК України передбачає, що податковий агент щодо податку з доходів фізичних осіб - це юридична особа (її філії, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому ст.18 та розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до пп.163.1.1 п.163.1 ст.163 ПК України об`єктом оподаткування резидента по податку з доходів фізичних осіб є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Згідно із пп.164.2.1 п.164.2 ст164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Пп.168.1 - 168.1.4 п.168.1 ст.168 ПК України передбачає, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст.167 цього Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.

Якщо згідно з нормами цього розділу окремі види оподатковуваних доходів (прибутків) не підлягають оподаткуванню під час їх нарахування чи виплати, але не є звільненими від оподаткування, платник податку зобов`язаний самостійно включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу податку та подати річну декларацію з цього податку.

Якщо оподатковуваний дохід надається у негрошовій формі чи виплачується готівкою з каси податкового агента, податок сплачується (перераховується) до бюджету протягом банківського дня, що настає за днем такого нарахування (виплати, надання).

П.171.1 ст.171 ПК України передбачає, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Згідно з п.16-1 Підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені п.162.1 ст.162 цього Кодексу (тобто податковий агент). Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст.163 цього Кодексу.

Відповідно до пп. "б" п.176.2 ст176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування.

П.23.2 ст.23 ПК України передбачає, що база оподаткування і порядок її визначення встановлюються цим Кодексом для кожного податку окремо.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску на загальнообов`язкове страхування є роботодавці фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

П.1 ч.2 ст.6 цього Закону передбачає, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове страхування є сума нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Відповідно до п.3 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" контролюючий орган вправі обчислити єдиний внесок на підставі актів перевірок правильності нарахування та сплати єдиного соціального внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплати на суми яких нараховується єдиний внесок.

З системного аналізу вказаних правових норм можна дійти висновку про те, що суб`єкт господарювання, який використовує найману працю, зобов`язаний утримувати з виплачуваної ними заробітної плати працівників податок на доходи фізичних осіб, військовий збір, нараховувати на неї і сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, подавати податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку.

Згідно з п.п.20.1.6 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи мають право запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Обов`язковість ведення обліку доходів і витрат підприємства також закріплена приписами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до ст.3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачає, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства України.

Приписи ст.83 ПК України, які мають імперативний характер, передбачають виключний перелік матеріалів, які є підставами для висновків під час проведення перевірок щодо вчинення платниками податків, податковими агентів, та/або їх посадовими особами, податкових правопорушень, а саме:

- документи, визначені цим Кодексом (первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складення яких передбачено законодавством (п.п.20.1.6 ст.20 ПК України);

- податкова інформація;

- судові рішення;

- податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування висновків про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог податкового законодавства контролюючий орган покликається на те, що позивачем виплачено дохід ОСОБА_2 та ОСОБА_3 без оформлення трудових відносин, що підтверджується поясненнями вказаних осіб, у яких вказано, що останні працювали у ФОП ОСОБА_1 без укладення трудових договорів та отримували заробітну плату у наведеному у поясненнях розмірі; при цьому ОСОБА_2 була уповноважена позивачем укладати письмові договори на надання послуг щодо виготовлення меблів, копії яких додала до своїх пояснень.

Разом з тим, у матеріалах справи міститься акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) фізичної особи, яка використовує наймана працю №04-407/29 від 15 березня 2018 року, яким, зокрема, встановлено, що під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 надані табеля обліку використання робочого часу, відомості нарахування заробітної плати, платіжні відомості на виплату заробітної плати, в яких прізвища ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відсутні; між позивачем ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_2 будь-які правовідносини, в тому числі трудового та (або) цивільно-правового характеру, відсутні за 2017 рік. Отже, жодних порушень норм трудового законодавства актом інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу на те, що письмові пояснення вказаних осіб не є податковою інформацією в розумінні ПК України і не можуть бути підставою для визначення розміру виплаченої заробітної плати.

Такий висновок колегії суддів узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02 квітня 2019 року у справі №808/434/16, в якій, зокрема, зазначено, що у разі, якщо висновки податкового органу щодо виявлених порушень ґрунтуються лише на письмових поясненнях осіб, разом з тим, суми, вказані в акті не підтверджені та фактично ґрунтуються на припущеннях, то це свідчить про протиправність нарахування податковим органом зобов`язань позивачу по податку на доходи фізичних осіб, військового збору та сум єдиного внеску.

Колегія суддів звертає увагу на те, що контролюючим органом не надано допустимих доказів у розумінні ст.74 КАС України, які б підтверджували пояснення вище зазначених осіб щодо отриманих ними сум заробітної плати, та які б дійсно свідчили про виплату позивачем заробітної плати готівкою.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у разі, коли податковий орган самостійно вираховує суму грошового зобов`язання, належне обґрунтування суми такого зобов`язання є обов`язком перевіряючих, оскільки лише правильне визначення такої суми може бути гарантією дотримання платником податку своїх майнових зобов`язань та недопущення формування вимоги у сумі більшій, ніж це передбачено чинним законодавством.

Беручи до уваги те, що чинним законодавством України не передбачено довільного визначення суми грошового зобов`язання, ставки та об`єкти оподаткування є чітко визначеними, а у спірних правовідносинах письмові пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не є достовірними та допустимими доказами щодо розміру заробітної плати, тому вказані обставини, на думку колегії суддів, унеможливлюють правильність визначення розміру грошових зобов`язань ФОП ОСОБА_1 щодо сплати відповідних податків.

Враховуючи наведене вище, сума нарахованого, але, на думку відповідача, несплаченого єдиного внеску та військового збору, визначених в акті перевірки, колегією суддів ставиться під сумнів та вважається необґрунтованою, адже належних пояснень щодо визначення початкової суми доходів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які стали основою для обчислення інших сум грошових зобов`язань, суду не надано ні під час розгляду цієї адміністративної справи у суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду.

Колегія суддів при вирішенні цієї справи виходить із презумпції сумлінності платників податків та інших учасників правовідносин у економічній сфері, сутність якої полягає у тому, що дії платника податків, пов`язані з веденням господарської діяльності, економічно виправдані, а відомості, що містяться в його податковій та бухгалтерській та кадровій звітності, - є достовірними, якщо податковий орган не доведе, що такі відомості не відповідають дійсності. При цьому, обов`язок доведення таких фактів покладається на податковий орган у спосіб проведення перевірки та оформлення її результатів шляхом складення акту, який є носієм доказової інформації та повинен містити усі відомості про виявлені порушення законодавства.

Ч.2 ст.77 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, Головним управління ДФС у Волинській області не доведено факт порушення ФОП ОСОБА_1 вимог чинного податкового законодавства за звітний період.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування спірних податкових повідомлень- рішень, і, як наслідок, рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність достатніх підстав для поновлення строку звернення до суду з оскарженням спірних рішення про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки такий пропущений з поважних причин у зв`язку з тим, що ФОП ОСОБА_1 не мала об`єктивної можливості оскаржити вказані рішення та вимогу не маючи їх копій.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта на те, що суд мав право зі своєї власної ініціативи, призначити проведення судово-почеркознавчої експертизи, оскільки відповідач не заявляв про проведення такої експертизи; крім того, для її проведення необхідні оригінали документів, які надані не були, та вільні та експериментальні зразки підпису та почерку ОСОБА_2 , про отримання яких відповідач також не заявляв клопотання.

Також колегія суддів не приймає до уваги покликання апелянта на порушення судом першої інстанції вимог ст.90 КАС України в контексті оцінки доказів, виходячи з наступного.

Оцінка доказів здійснюється судом за правилами ст.90 КАС України, відповідно до приписів якої суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що дослідження доказів, як стадія процесу доказування полягає в безпосередньому сприйнятті та вивченні судом інформації про факти, що містяться у передбачених законом джерелах доказів.

Матеріалами справи стверджується, що судом першої інстанції під час судового розгляду цієї адміністративної справи всебічно, повно та об`єктивно були досліджені наявні в матеріалах справи докази, надано їм належну правову оцінку, що ґрунтується на внутрішньому переконанні судді.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року у справі № 140/1678/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 06 грудня 2019 року.