Справа № 400/2041/19
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/2041/19
Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Косцової І.П., Танасогло Т.М.,

при секретарі Чугунові С.О.,

за участю представника позивача адвоката Бортика Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року (м. Миколаїв, дата складання повного тексту рішення 26.07.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернуся до Миколаївського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Сивокозова О.М. від 29.08.2016 року ВП №52059986 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови від 20.12.2011р. №25560410 про стягнення з нього виконавчого збору в розмірі 1437373,36 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що станом на момент винесення спірної постанови про відкриття виконавчого провадження вже сплинув строк на пред`явлення постанови від 20.12.2011р. №25560410 про стягнення з нього виконавчого збору до виконання, та до того ж, у державного виконавця, на думку позивача, на той момент взагалі були відсутні підстави для стягнення цього виконавчого збору, оскільки стягнуту за рішенням суду від 31.05.2010р. заборгованість по кредиту він (як поручитель) сплатив стягувачу у добровільному порядку згідно мирової угоди від 10.01.2012р.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 липня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Сивокозова О.М. про відкриття виконавчого провадження від 29.08.2016 року ВП №52059986.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник Департаменту ДВС Міністерства юстиції України 15.08.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.07.2019 року та прийняти нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2019 року вказану вище апеляційну скаргу залишено без руху з підстав не сплати апелянтом судового збору.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.09.2019 року за вищевказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.11.2019 року справу, за клопотанням відповідача (апелянта), призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.11.2019р. та повторно витребувано з Департаменту ДВС Міністерства юстиції України матеріали виконавчого провадження для огляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу категорично не визнав та мотивовано наполягав на залишенні її без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26.07.2018р. без змін.

Представник апелянта (відповідача) в судове засідання суду 2-ї інстанції, будучи своєчасно (т.б. 19.11.2019р.) та належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, з невідомих причин не з`явився, надіславши на вимогу суду лише тільки ксерокопії (т.б. без належного засвідчення) деяких документів виконавчого провадження №52059986 на 32-х арк.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника позивача та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 31.05.2010 року (справа №2ц-638/10) задоволено позов Миколаївської філії ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнуто на користь Банку в солідарному порядку з ОСОБА_2 (боржник), ОСОБА_1 (поручитель) та ТОВ «Фаетон-Авто» заборгованість за кредитом, процентами та пенею в загальному розмірі 14 373 278 грн.

18.11.2010 року Центральним районним судом м. Миколаєва, на підставі вказаного вище рішення суду від 31.05.2010 року, було видано виконавчий лист №2-2-638/2010.

29.03.2011 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №25560410 з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа №2-2-638/2010 від 18.11.2010р.

20.12.2011 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень ДВС України Гречух О.Я., на підставі ст.28 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІУ від 21.04.1999р., винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 1437373,36 грн.

Однак будь-яких доказів про направлення копії цієї постанови на адресу позивача (боржника) та отримання її останнім в матеріалах справи не має.

29.08.2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Сивокозовим О.М., на підставі заяви стягувача та приписів п.1 ч.1 ст.47 та ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІУ від 21.04.1999р., прийнято постанову про повернення вказаного вище виконавчого листа №2-2-638/2010 від 18.11.2010р. стягувачеві у зв`язку із його повним виконанням.

Крім того, в той же день, т.б. 29.08.2016 року, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України було винесено ще одну постанову - про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови відділу ПВР ДВС України від 20.12.2011 року №25560410 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 1437373,36 грн.

При цьому, в тексті вказаної постанови зазначено, що виконавчий документ (яким є постанова від 20.12.2011р. про стягнення виконавчого збору) набрав законної сили - 20.12.2011 року та був поданий до примусового виконання (стягнення) - 29.08.2016 року.

Однак, будь-яких доказів про своєчасне отримання позивачем копій вказаних вище постанов від 29.08.2016р. в матеріалах справи не має.

І тільки 29.11.2017 року, ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження ВП №25560410, представник позивача дізнався про існування зазначеної вище постанови від 29.08.2016р. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови відділу ПВР ДВС України від 20.12.2011р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

Не погоджуючись із вказаною постановою від 29.08.2016р. про відкриття виконавчого провадження, позивач оскаржив її спочатку в порядку ЦПК України до Центрального районного суду м. Миколаєва, який своєю ухвалою від 28.02.2018р. (справа №22-ц/784/609/18) визнав цю постанову головного державного виконавця протиправною та скасував її.

Однак, в подальшому, постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 11.04.2018р. зазначену вище ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 28.02.2018р. було скасовано, закрито провадження у цивільній справі №22-ц/784/609/18 та роз`яснено позивачу його право на звернення до суду із цим позовом в порядку КАС України.

Далі, не погоджуючись із вказаною постановою від 29.08.2016р. про відкриття виконавчого провадження, позивач, враховуючи висновки постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 11.04.2018р. (по справі №22-ц/784/609/18) та постанови Великої палати Верховного суду від 10.04.2019р. (по справі №766/740/17), оскаржив її вже в порядку КАС України до окружного адміністративного суду.

Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог та, відповідно, з неправомірності дій та необґрунтовано винесеної та ще й з порушенням встановлених законом строків спірної постанови відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

А згідно із ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є обов`язковість рішень суду.

Як слідує з приписів ч.1 ст.287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Так, як вбачається зі змісту положень ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІУ від 21.04.1999р. (діючого на момент спірних правовідносин), «виконавче провадження», як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як визначено ч.1 ст.2 цього ж Закону України №606-ХІУ(діючого на момент спірних правовідносин), примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно ж до вимог ч.2 ст.2 даного Закону №606-ХІУ(діючого на момент спірних правовідносин), примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, які, в свою чергу, згідно із ч.1 ст.6 та ч.1 ст.11 даного Закону, серед іншого, зобов`язані: використовувати надані їм права (повноваження), не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, а також вживати усіх передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно та в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно положень ч.1 ст.17 Закону України №606-ХІУ(діючого на момент спірних правовідносин), примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Так, відповідно до ч.2 ст.17 цього ж Закону, підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема, такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами і накази господарських судів; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах; 3) судові накази; 7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладення штрафу.

Таким чином, враховуючи вищезазначені норми діючого на час спірних правовідносин Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІУ від 21.04.1999р., судова колегія, як і суд 1-ї інстанції, приходить до висновку по те, що спірна постанова старшого державного виконавця Відділу ПВР ДВС України від 20.12.2011 року №25560410 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, у розумінні ч.2 ст.17 даного Закону №606-ХІУ, є самостійним виконавчим документом.

При цьому, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що в матеріалах справи та в надісланих на адресу суду 2-ї інстанції копіях матеріалів виконавчого провадження №25560410 не міститься будь-яких доказів (відомостей) про своєчасне направлення на адресу позивача-боржника її копії та її отримання останнім.

Окрім того, ще слід зазначити й про те, що ця спірна постанова старшого державного виконавця Відділу ПВР ДВС України від 20.12.2011 року про стягнення з позивача виконавчого збору також не повній мірі відповідає вимогам, які пред`являються до виконавчого документа.

Так, в порушення вимог п.п.2,5,6 ч.1 ст.18 Закону №606-ХІУ, у вказаній вище постанові від 20.12.2011 року, не зазначено повне найменування «стягувача», його місцезнаходження, код ЄДРПОУ, дата народження та місце роботи «боржника», дати прийняття судом рішення та набрання ним законної сили, а також строк пред`явлення цього виконавчого документа до виконання.

Далі, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та вже зазначалося вище, 29.08.2016 року головним державним виконавцем Відділу ПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Сивокозовим О.М., на підставі заяви «стягувача» та приписів п.1 ч.1 ст.47 та ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІУ від 21.04.1999р., прийнято постанову про повернення вказаного вище виконавчого листа №2-2-638/2010 від 18.11.2010р. «стягувачеві» у зв`язку із його виконанням.

При чому, слід звернути увагу на те, що у п.2 резолютивної частини вказаної постанови від 29.08.2016р. головним державним виконавцем було помилково зазначено дату постанови відділу ПВР ДВС України про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору - 20.12.2015р. (а не від 20.12.2011р.), яка нібито виділяється в окреме провадження.

Таким чином, враховуючи вищевказане, судова колегія приходить до висновку, що головним державним виконавцем в своїй постанові від 29.08.2016р. про повернення виданого судом виконавчого листа №2-2-638/2010 від 18.11.2010р. «стягувачеві» фактично була виділена в окреме провадження якась інша постанова відділу ПВР ДВС України від 20.12.2015р., а не спірна постанова від 20.12.2011р. про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору (як стверджує відповідач).

В подальшому, як свідчать матеріали справи, в той же день, т.б. 29.08.2016 року, цією ж посадовою особою відповідача було винесено ще одну постанову - про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови відділу ПВР ДВС України від 20.12.2011р. №25560410 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 1437373,36 грн.

При цьому, необхідно звернути увагу на те, що в тексті цієї оскаржуваної постанови від 29.08.2016р. зазначено, що виконавчий документ (яким є постанова від 20.12.2011р. про стягнення виконавчого збору) набрав законної сили - 20.12.2011 року та був поданий до примусового виконання (стягнення) - 29.08.2016 року, т.б. фактично через 4 роки 8 місяців.

Разом з тим, судова колегія з цього приводу вважає за необхідне зазначити, що як встановлено зі змісту приписів ч.1 ст.19 Закону України №606-ХІУ, виконавчі документи, в тому числі і такі як спірна постанова від 20.12.2011р. про стягнення виконавчого збору, можуть бути пред`явлені до виконання виключно лише протягом 1 року, як що інше не передбачено законом.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини, апеляційний суд, як і суд 1-ї інстанції, приходить до висновку про те, що на момент прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження від 29.08.2016р. вже сплинули усі строки пред`явлення виконавчого документу (яким є постанова від 20.12.2011р. про стягнення виконавчого збору) до виконання, як за діючим на той час Законом України «Про виконавче провадження» №606-ХІУ від 21.04.1999р. (1 рік), так і за нині чинним Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-УІІІ (3 місяці), який набув чинності 05.10.2016р.

При цьому, колегія суддів, також звертає увагу ще й на те, що в матеріалах справи та в надісланих на адресу суду 2-ї інстанції копіях матеріалів виконавчого провадження №25560410 знову ж таки не міститься будь-яких доказів про своєчасне направлення на адресу позивача-боржника та стягувача копій вказаних вище постанов від 29.08.2016р. та їх отримання останніми, що, в свою чергу, є порушенням відповідачем вимог ч.5 ст.25 та ч.4 ст.47 Закону №606-ХІУ.

Проте, як встановлено по справі, головний державний виконавець Відділу ПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, не зважаючи на зазначені вище порушення, своєю постановою від 29.08.2016 року, в порушення вимог ч.1 ст.19 Закону №606-ХІУ, фактично через 4 роки 8 місяців відкрив виконавче провадження з примусового виконання постанови відділу ПВР ДВС України від 20.12.2011р. №25560410 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору, в той час, як, на думку суду, повинен був, в даному випадку, з урахуванням факту повернення виконавчого листа «стягувачеві» у зв`язку із його добровільним виконанням ще 11.08.2016р. (т.б. до відкриття спірного в/провадження) саме «позивачем-боржником» (мирова угода від 10.01.2012р.), ухвалити іншу постанову - про відмову у відкритті виконавчого провадження з підстав, передбачених п.п.1,6,7 ст.26 Закону №606-ХІУ, або про закінчення виконавчого провадження на підставі заяв «боржника» від 16.05.2018р. (яка була отримана відповідачем 18.05.2018р. та по якій до цього часу не прийнято жодного процесуального рішення, а.с.9,13) та «стягувача» від 29.08.2016р. з підстав, передбачених п.п.6,8 ч.1 ст.49 Закону №606-ХІУ.

Що ж стосується взагалі безпосередньо самого питання стягнення з позивача (боржника) ОСОБА_1 виконавчого збору по даному виконавчому провадженню, то судова колегія з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається зі змісту положень ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV (діючого на момент спірних правовідносин), державний виконавець протягом 3-х робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документу виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до 7-ми днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Так, як встановлено судами обох інстанцій з матеріалів справи та вже неодноразово зазначалося вище, 29.08.2016 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Сивокозовим О.М., з порушенням встановленого ч.1 ст.19 Закону №606-ХІУ річного строку (т.б. через 4 роки 8 місяців) та не зважаючи на вже винесену в той же день (т.б. 29.08.2016р.) постанову про повернення виконавчого листа «стягувачеві» у зв`язку із його добровільним (мирова угода від 10.01.2012р.) виконанням (т.б. 11.08.2016р.) позивачем, винесено спірну постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови відділу ПВР ДВС України від 20.12.2011р. №25560410 про стягнення з позивача ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 1437373,36 грн.

При цьому, слід звернути увагу на те, що в тексті вказаної вище постанови головним державним виконавцем, в порушення вимог ч.2 ст.25 Закону №606-XIV, не було чітко зазначено та фактично не встановлено боржнику (т.б. позивачу) саме 7-денний строк для самостійного виконання постанови від 20.12.2011р., а лише тільки зобов`язано боржника негайно та самостійно виконати вказану вище постанову.

Крім того, суд зазначає, що факт спливу строку, наданого для добровільного виконання рішення суду (або постанови д/виконавця), сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов`язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір у розмірі 10% стягується на підставі постанови державного виконавця і то у разі, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем, в свою чергу, вчинено достатній комплекс дій, реально спрямованих на примусове виконання.

Аналогічні положення щодо розв`язання спірних правовідносин містяться і в приписах ч.3 ст.27 зазначеного Закону №606-XIV, якими, в свою чергу, передбачено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим законом. Виконавчий збір та витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються.

Також аналогічні роз`яснення містяться і у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003р. №14, в якому, в свою чергу, судам роз`яснено, що відповідно до ст.ст.45,46 Закону №606-XIV, витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Як же вбачається з матеріалів справи, листів-повідомлень представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» (стягувач) від 15.08.2016р. (вих. №40-7-0-00-2274) і від 21.08.2017р. (вих.№140/8/1912) та пояснень представника позивача в судовому засіданні суду 2-ї інстанції, позивач (боржник), в даному випадку, фактично добровільно (згідно мирової угоди від 10.01.2012р.) і самостійно (при наявності 3-х боржників) станом на 11.08.2016 року повністю виконав рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.05.2010 року (сплативши Банку заборгованість в загальній сумі 550748 грн.), на підставі якого видався виконавчий лист №2-2-638/2010 від 18.11.2010р., який, в свою чергу, постановою головного державного виконавця Відділу ПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України від 29.08.2016 року був повернений стягувачеві.

Відповідач же, в особі головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, в свою чергу, як видно з матеріалів справи, на думку суду, як на момент повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку із його повним виконанням (т.б. станом на 29.08.2016р.), так і на момент відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору (т.б. станом на 29.08.2016р.), фактично не вчинив достатнього комплексу дій, реально спрямованих на примусове виконання як рішення суду від 31.05.2010 року, так і постанови державного виконавця від 20.12.2011р., направивши за період 2016-2019р.р. лише 10-ть запитів до ДФС України, ПФ України, Укртрансбезпеки та Державної прикордонної служби.

Таким чином, правова позиція відповідача стосовно стягнення з боржника (т.б. позивача) виконавчого збору незалежно від того чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом органами державної виконавчої служби є помилковою та такою, що не відповідає діючому на час спірних правовідносин законодавству та судовій практиці.

Одночасно необхідно звернути увагу на те, що аналогічної правової позиції з цього спірного питання дотримується як Верховний Суд України, зокрема, в своїй постанові від 06.07.2015р. (по справі №6-785цс15), так і Верховний Суд, зокрема, в своїй постанові від 15.02.2018р. (по справі №910/1587/13) та від 11.10.2018р. (по справі №826/7974/17).

У відповідності до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

І на останнє, що ж стосується тверджень відповідача про нібито пропущення позивачем без поважних причин строків звернення до суду із даними позовними вимогами, то судова колегія з цього приводу зазначає наступне.

Так, статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

При цьому, як вбачається зі змісту рішення Конституційного Суду України від 25.11.1997р. №9-зп щодо офіційного тлумачення ст.ст.55,64,124 Конституції України, кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Немотивована відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, фактично є порушенням права на судовий захист.

У відповідності до приписів ч.1 ст.5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист.

Так, дійсно, згідно із ч.ч.2,3 ст.122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися і інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Як вбачається зі змісту приписів ч.2 ст.287 КАС України, учасником виконавчого провадження може бути подано до суду позовну заяву у 10-денний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод та інтересів.

При цьому, слід зазначити, що за правилами ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Так, як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій та вже зазначалося вище, відповідачем 29.08.2016 року було винесено спірну постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови відділу ПВР ДВС України від 20.12.2011 року №25560410 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в розмірі 1437373,36 грн.

Разом з тим, будь-яких належних доказів про направлення копії цієї постанови на адресу позивача (боржника) та отримання її останнім в матеріалах справи не міститься.

Як видно зі змісту позовної заяви та пояснень позивача, про наявність вказаної вище постанови від 29.08.2016р. останній дізнався лише тільки 29.11.2017 року, т.б. в день ознайомлення його представником з матеріалами цього виконавчого провадження.

Далі, як свідчать матеріали справи, позивач, не будучи фахівцем в галузі права, не погоджуючись із вказаною постановою від 29.08.2016р. про відкриття виконавчого провадження, у встановлений законом 10-денний строк, т.б. 08.12.2017р., оскаржив її спочатку в порядку ЦПК України до Центрального районного суду м. Миколаєва, який своєю ухвалою від 28.02.2018р. (справа №22-ц/784/609/18) визнав цю постанову протиправною та скасував її.

Однак, в подальшому, як встановлено з матеріалів справи, постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 11.04.2018р. зазначену вище ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.02.2018р. було скасовано, закрито провадження у цивільній справі №22-ц/784/609/18 та роз`яснено позивачу його право на звернення до суду із цим позовом в порядку КАС України.

Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які дані про точну дату отримання позивачем (або його представником) копії вказаної вище постанови суду 2-ї інстанції.

Далі, як вбачається з матеріалів справи, позивач, з урахуванням висновків постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 11.04.2018р. (по справі №22-ц/784/609/18) та дочекавшись ухвалення Великою палатою Верховного суду постанови від 10.04.2019р. (по аналогічній справі №766/740/17), якою фактично остаточно було визначено юрисдикційність даної категорії спорів, 05.07.2019р. повторно оскаржив спірну постанову від 29.08.2016р. про відкриття виконавчого провадження вже в порядку КАС України до окружного адміністративного суду.

Як видно зі змісту постанови Великої палати Верховного суду від 15.05.2019р. (по справі №205/8482/15), визначення Великою Палатою Верховного Суду юрисдикційності певної (даної) категорії спорів може бути підставою для поновлення строків на звернення до суду та на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення.

До того ж, при прийнятті остаточного рішення по даній апеляційній скарзі, судова колегія також вважає за необхідне зазначити й про те, що відповідно до ч.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (ратифікована 11.09.1997р.), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановленим законом - тобто право на доступ до суду.

Так, у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції (Європейська конвенція про захист прав людини і основних свобод 1950р., ратифікована Законом України від 17.07.1997р. №475/97), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

А у справі «Bellet v. Frаnсе» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких - є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Отже, як свідчить позиція ЕСПЛ у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Як вже зазначалося вище, аналогічні положення фактично містяться і в ч.ч.1,6 ст.5 КАС України, зі змісту яких слідує, що кожна особа має паво в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. При цьому, відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Відповідно до ч.1 ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, т.б. визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (п.39 рішення від 24.04.2008р. у справі «C.G. та інші проти Болгарії», заява №1365/07; п.170 рішення від 09.01.2013р. у справі «Олександр Волков проти України», заява №21722/11).

Таким чином, на підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку про те, що позиція відповідача щодо порушення позивачем без поважних причин строків звернення до суду із даним позовом є необґрунтованою та такою, що не відповідає вказаним вище вимогам діючого законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

До того ж, при цьому необхідно звернути увагу ще й на той факт, що відповідач в своїй апеляційній скарзі не просив суд 2-ї інстанції у випадку скасування рішення суду 1-ї інстанції залишити даний адміністративний позов без розгляду, а наполягав виключно саме на відмові у його задоволенні.

Крім того, також слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм правильну правову оцінку. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.287,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 липня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 02.12.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

Т.М. Танасогло