Справа № 640/17571/19
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про забезпечення адміністративного позову

28 листопада 2019 року м. Київ № 640/17571/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Шевченко Н.М.,

за участі секретаря судового засідання - Поліщук О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, третя особа - Головне слідче управління Національної поліції України, про визнання протиправними та скасування рішень,

за участі:

представника заявника - Торчила В.І.,

представника третьої особи - Кравчук Н.С.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області, за участю третьої особи - Головне слідче управління Національної поліції України, про визнання протиправними та скасування рішень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.09.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Через канцелярію суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову від 06.11.2019, та доповнення до заяви про забезпечення позову від 19.11.2019, у яких просить:

- зупинити дію рішення про позбавлення статусу біженця № 300-19 від 28.08.2019;

- заборонити ДМС України, Центральному міжрегіональному управлінню ДМС України у м. Києві та Київській області вчиняти будь-які дії, які спрямовані на примусове видворення ОСОБА_1 ;

- заборонити ДМС України, Центральному міжрегіональному управлінню ДМС України у м. Києві та Київській області та/або будь-яким іншим органам вчиняти будь-які дії, направлені на повернення/видання ОСОБА_1 до Російської Федерації та/або видворення ОСОБА_1 за межі території України, в тому числі, але не виключно: невидачі довідки про звернення за захистом в Україні; затримання; розміщення в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС України у м. Києві та Київській області видати ОСОБА_1 довідку про звернення за захистом в Україні.

В обґрунтування зазначених заяв, позивач зазначає, що рішенням від 28.08.2019 № 300-19 ОСОБА_1 позбавлено статусу біженця з підстав вчинення останнім суспільно небезпечних діянь та початком досудового розслідування у кримінальному провадженні від 23.04.2019 № 0000933 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307 та ч. 3 ст. 305 КК України, за фактом збуту та контрабанди наркотичних засобів в особливо великих розмірах.

Не погодившись із рішенням від 28.08.2019 № 300-19, ОСОБА_1 скористався своїм правом на оскарження в судовому порядку, про що також повідомив Центральне міжрегіональне управління ДМС України у м. Києві та Київській області повідомленням від 16.09.2019.

На думку позивача, незабезпечення позову призведе до унеможливлення виконання рішення та поновлення порушеного права у разі примусового видворення з України, а також, позбавить можливості захищати права у кримінальному провадженні.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заяву про забезпечення в повному обсязі та надав відповідні пояснення. Представник третьої особи не заперечувала проти задоволення заяви про забезпечення позову. Представники відповідачів у судове засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили, сповіщені належним чином про час та місце розгляду заяви.

Вислухавши пояснення представників позивача та третьої особи, вивчивши матеріали поданої заяви та з`ясувавши обставини, що мають значення для вирішення поставленого питання, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно ч. 2 ст. 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Розглядаючи та вирішуючи заяву позивача про забезпечення позову, суд зазначає, що вжиття заходів забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може ускладнити або призвести до неможливості виконання судового рішення.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до прийняття у справі судового рішення по суті заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача. При цьому, такі заходи мають бути своєчасними та достатніми.

У вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.

Згідно з п. 1 ч 1. ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 14 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз`ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними. У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника) (ч. 16-17 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Особа, яка не реалізувала право на оскарження рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна залишити територію України в установлений строк, якщо вона не має інших встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» законних підстав для перебування в Україні (ч. 19 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Із системного аналізу наведених норм убачається, що рішення про позбавлення статусу біженця тягне наслідки визнання недійсним посвідчення біженця, повернення паспорта та інших документів, а також обов`язок особи, щодо якої прийняте рішення залишити територію України в установлений строк, за відсутності інших законних підстав для перебування в Україні.

За висновком суду, забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення № 300-19 від 28.08.2019 про позбавлення статусу біженця ОСОБА_1 припинить ланцюг передбачених наслідків та створить умови для ефективного захисту оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011 затверджено правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (надалі - Правила № 649).

За приписами п. 7.11 Правил № 649 у разі використання особою права на оскарження рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС залишає на зберіганні національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника), при цьому оформлюючи відповідну розписку, та видає такій особі під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні. Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням її дії на весь час розгляду скарги.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» довідка про звернення за захистом в Україні - документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

Представник позивача зазначив, що двічі звертався із копією позовної заяви з відміткою про отримання судом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві, водночас, жодних дій зі сторони останнього щодо видачі довідки не здійснено.

За висновком суду, питання про зобов`язання відповідача видати довідку про звернення за захистом в Україні повинно розглядатись у розрізі оцінки дій або бездіяльності Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві, що є предметом окремого адміністративного спору.

Окрім того, відсутність згаданої довідки, за висновком суду, не створює істотних ускладнень чи унеможливлення захисту або поновлення оспорюваних прав, а ознаки протиправності щодо невидачі даної довідки не є очевидними.

Стосовно заходів забезпечення позову шляхом заборони ДМС України, Центральному міжрегіональному управлінню ДМС України у м. Києві та Київській області та будь-яким іншим органам здійснювати дії, щодо примусового видворення, затримання, розміщення в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні суд зазначає наступне.

Питання примусового видворення врегульоване ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства.

Зазначеною нормою встановлене право відповідних суб`єктів владних повноважень примусово видворити іноземця лише на підставі постанови адміністративного суду. Із пояснень позивача убачається, що наразі жодного позову до адміністративного суду про примусове видворення ОСОБА_1 не подано, а доводи у заяві про забезпечення позову з цього приводу ґрунтуються на припущенні можливості такого сценарію.

Водночас, заходи забезпечення позову мають бути своєчасними та ураховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

У той же час, затримання особи, розміщення її в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства не перешкоджає поновленню порушених прав за рішенням суду у даній справі.

Зважаючи на те, що процедура примусового видворення ОСОБА_1 не розпочата, у розрізі даного питання його права не порушуються, а заборона вчиняти дії будь-яким органам щодо видворення, затримання тощо є втручанням у дискреційні повноваження відповідних державних органів, якими вони наділені з метою виконання державних функцій, суд не убачає обґрунтованої необхідності у забезпеченні позову шляхом заборони вчинення дій.

Таким чином, перевіривши зазначені в заяві позивача про забезпечення позову доводи на предмет їх відповідності вище викладеним нормам та з`ясованим судом обставинам, а також оцінивши докази, які уже містяться у матеріалах справи, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову частково.

Керуючись статтями 150- 154, 156, 241, 243, 250, 256, 293- 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В :

1. Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

2. Зупинити дію рішення Державної міграційної служби України про позбавлення статусу біженця ОСОБА_1 від 28.08.2019 № 300-19.

3. В іншій частині вимог відмовити.

4. Примірник ухвали про забезпечення позову негайно надіслати заявнику, всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову.

5. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

6. Дана ухвала може бути пред`явлена до примусового виконання протягом трьох років.

Стягувач: ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ).

Боржник: Державна міграційна служба України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ).

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України та може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені статтями 293- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя Н.М. Шевченко

Повний текст рішення складено 09.12.2019.