Справа № 815/2820/15
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/2820/15
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді - Шевчук О.А.,

суддів: Бойка А.В., Осіпова Ю.В.

при секретарі Жигайлової О.Е.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника апелянтів Прокоф`єва С.А.,

представника 3-ї особи Ткач В.В.

розглянувши в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги Державної фіскальної служби України та Запорізької митниці Державної фіскальної служби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2018 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні о 18:26 год у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Запорізької митниці ДФС, 3-тя особа Міністерство юстиції України про скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідачів та просив скасувати наказ №177-0 від 20.04.2015р. «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити на посаді завідувача сектору боротьби з незаконними переміщенням наркотиків і зброї управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Запорізької митниці ДФС України; стягнути з Запорізької митниці Державної фіскальної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 20.10.2014р. і до моменту фактичного поновлення на публічній службі; зобов`язати Запорізьку митницю ДФС України відкликати відомості про застосування до ОСОБА_1 заборони передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з наказом Запорізької митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » №177-о від 20.04.2015р. не погоджується та вважає його таким, що підлягає скасуванню з огляду на те, що у порушення ст. ст. 38, 43, 64 Конституції України було допущено обмеження прав позивача на право та доступ до державної служби. У зв`язку з чим, наказ про звільнення з посади є таким, що суперечить положенням Конституції України та відповідно є незаконним.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2018 року позов задоволено частково. Наказ Запорізької митниці Державної фіскальної служби №177-0 від 20.04.2015р. «Про звільнення ОСОБА_1 » - скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору боротьби з незаконними переміщенням наркотиків і зброї управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Запорізької митниці ДФС України. Стягнуто з Запорізької митниці Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 125 393,08 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді завідувача сектору боротьби з незаконними переміщенням наркотиків і зброї управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Запорізької митниці ДФС України та стягнення з Запорізької митниці Державної фіскальної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць - 5 603,59 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачі Державна фіскальна служба України та Запорізька митниця ДФС надали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Доводами апеляційних скарг зазначається, що оскаржуваний наказ №177-0 від 20.04.2015р. «Про звільнення ОСОБА_1 » є правомірним, оскільки прийнятий відповідно до пункту 72 частини 1 статті 36 КЗпП України з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади». Апелянти зазначають, що Закон України «Про очищення влади» є спеціальним законом, що визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації), та його норми мають імперативний характер та підлягають безумовному виконанню уповноваженими органами та їх посадовими особами.

У відзиві на апеляційну скаргу зазначається, що відповідно до Керівних принципів щодо забезпечення дотримання люстраційними законами та подібними адміністративними заходами вимог правової держави визначається, зокрема, що люстрація повинна бути обмеженою тільки тими посадами, стосовно яких існують підстави вважати, що особа, яка їх обіймає, може їх використати з метою створення суттєвих загроз правам людини або демократії. Проте, Закон передбачає люстрацію невиправдано великої кількості посадовців без необхідності доведення того, що дані особи несуть потенційну загрозу демократії або правам людини. Апелянт вважає, що сам по собі факт зайняття певної посади розглядається як презумпція вчинення протиправних діянь, що є грубим порушенням принципу індивідуалізації вини, у зв`язку з чим у задоволенні апеляційних скарг просить відмовити.

Ухвалами Одеського апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами Державної фіскальної служби України та Запорізької митниці Державної фіскальної служби та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 29 травня 2018 року провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у подібній справі №815/2163/15.

Указом Президента України № 455/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Одеський апеляційний адміністративний суд та утворено П`ятий апеляційний адміністративний суд.

За результатами автоматичного розподілу справу передано судді П`ятого апеляційного адміністративного суду Шевчук О.А.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року прийнято справу до свого провадження.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.10.2019 року поновлено провадження у справі № 815/2820/15 за апеляційними скаргами Державної фіскальної служби України та Запорізької митниці Державної фіскальної служби на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2018 р.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в митних органах України та на момент звільнення перебував на посаді завідувача сектору боротьби з незаконними переміщенням наркотиків і зброї управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням Запорізької митниці ДФС України.

Наказом Запорізької митниці ДФС «Про звільнення ОСОБА_1 » №177-о від 20.04.2015р. керуючись Кодексом законів про працю України, Закону України «Про очищення влади» звільнено ОСОБА_1 , завідувача сектору боротьби з незаконним переміщенням наркотиків і зброї управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням, 20.04.2015р. відповідно до пункту 72 частини 1 статті 36 КЗпП України з підстав передбачених Законом України «Про очищення влади» на підставі доповідки про результати перевірки ОСОБА_1 від 16.04.2015р., доповідної записки головного спеціаліста сектору персоналу Задорожної І.В. №679/13-27 від 16.04.2015р. (Т.1, а.с.17)

Задовольняючи частково позовні вимоги, судом першої інстанції зазначено, що вчинення особою заходів або сприяння їх здійснення, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 підриває основи національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини має бути доведено індивідуально у кожному конкретному висновку з наданням особі, яка піддається процедури люстрації гарантованого права на захист та право на оскарження відповідного рішення суду, а тому передбачені цим Законом заборони до нього не застосовуються.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 38, частин першої, другої статті 43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

У частині другій статті 61 Конституції України зазначено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до частини першої статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно ст.22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 установлено, що звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови й засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порущена (абзац четвертий пункту 5.2 мотивувальної частини Рішення).

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Рішенням Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 передбачено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності та припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державного органу (абзац четвертий пункту 2 мотивувальної частини зазначеного Рішення).

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року за № 7-рп/2001 вказано ,що наголошуючи на важливості гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, Конституція України встановила, що склад правопорушення як підстава притягнення особи до юридичної відповідальності та заходи державно-примусового впливу за його вчинення визначаються виключно законом, а не будь-яким іншим нормативно-правовим актом, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення, та бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (статті 58, 61, пункти 1, 22 частини першої статті 92 Конституції України) .

Закон України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. (із змінами та доповненнями) визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Януковичем В. Ф . , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.

Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Відповідно до пп. 1 п. 2 Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.

Згідно ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.51 КК України, до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані такі види покарань: 1) штраф; 2) позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу; 3) позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; 4) громадські роботи; 5) виправні роботи; 6) службові обмеження для військовослужбовців; 7) конфіскація майна; 8) арешт; 9) обмеження волі; 10) тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців; 11) позбавлення волі на певний строк; 12) довічне позбавлення волі.

Згідно ч.1-2 ст.55 КК України, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як основне покарання на строк від двох до п`яти років або як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.

Позбавлення права обіймати певні посади як додаткове покарання у справах, передбачених Законом України "Про очищення влади", призначається на строк п`ять років.

Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру злочину, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Згідно ст. 235 КЗ про П України (в ред.,діючої на момент вирішення спірних правовідносин), у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно ст.238 КЗ про П України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

З матеріалів справи колегія суддів встановила, що відповідно до довідки про результати перевірки відомостей, наявних в особові справі та трудовій книжці ОСОБА_1 встановлено, що з 12.06.2013р. по 16.04.2014р. позивач обіймав посаду заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями, яка відноситься до посад, передбачених пунктом 4 частини 2 статті 3 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. та абзацом 5 частини 1 статті 14 Порядку проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частиною 3 і 4 статті 1 Закону України «Про очищення влади» №1682-VII від 16.09.2014р. (а.с.18).

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» №1906-IV від 29.06.2004р. (із змінами та доповненнями) чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу № 1 та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Згідно з ч. 2 ст. 21 та ч. 1 ст. 23 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН та ратифікованого Україною 12.11.1973р., держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право на працю, що включає право кожної людини дістати можливість заробляти собі на життя працею, яку вона вільно обирає або на яку вона вільно погоджується, і зроблять належні кроки до забезпечення цього права. Заходи, яких повинні вжити держави-учасниці цього Пакту з метою повного здійснення цього права, включають програми професійно-технічного навчання і підготовки, шляхи і методи досягнення продуктивної зайнятості в умовах, що гарантують основні політичні і економічні свободи людини.

Також, ст. 24 Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006р., з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби; б) право працівників, звільнених без поважної причини, на належну компенсацію або іншу відповідну допомогу. З цією метою Сторони зобов`язуються забезпечити, щоб кожний працівник, який вважає себе звільненим без поважної причини, мав право на оскарження в неупередженому органі.

Згідно з ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» №3477-IV від 23.02.2006р. суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 2 Конвенції № 11 від 25.06.1958р. «Про дискримінацію у сфері праці і зайнятості» (ратифікована Україною 04.08.1961р.) передбачено, що кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов`язується визначити й проводити національну політику, спрямовану на заохочення, методами, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці й занять з метою викорінення будь-якої дискримінації з приводу них.

Будь-які заходи, спрямовані проти особи, відносно якої є обґрунтовані підозри чи доведено, що вона займається діяльністю, яка підриває безпеку держави, не вважаються дискримінацією за умови, що заінтересована особа має право звертатись до компетентного органу, створеного відповідно до національної практики (ст. 4 цієї Конвенції).

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці.

Крім того, Парламентська асамблея Ради Європи прийняла Резолюцію № 1096 «Про заходи щодо позбавлення від спадщини колишніх комуністичних тоталітарних систем», якою надала державам-членам Ради Європи рекомендації, яких слід дотримуватися при запровадженні процедурних заходів, які можуть бути сумісними з принципами демократичної та правової держави, якщо буде дотримано принцип індивідуальної вини, яка має бути доведена у кожному конкретному випадку, а особі яка піддається такій процедурі, буде гарантовано право на захист, презумпція невинуватості та право на оскарження до суду.

Встановлені згадуваною Резолюцією № 1096 підходи знайшли свій розвиток у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який уже неодноразово розглядав справи за наслідками схожих перевірок в інших державах, наприклад у Польщі (рішення від 14.02.2006р. у справі «Турек проти Словаччини», від 24.04.2007р. у справі «Матиєк проти Польщі», від 17.07.2007р. у справі «Бобек проти Польщі», від 15.01.2008р. у справі «Любох проти Польщі»).

У вказаних рішеннях ЄСПЛ наголошує, що зазначені заходи не можуть слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні та мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді зазначеної категорії справ мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених ст.6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості (пункт 61).

Аналогічні стандарти люстраційних заходів напрацьовані Європейською комісією «За демократію через право» (Венеціанська комісія). Зокрема, у висновку CDL-AD(2012)028 на запит Конституційного суду Македонії щодо люстраційного закону цієї країни зазначено, що вина повинна бути доведена в кожному конкретному випадку. Цей же висновок говорить про обов`язковість гарантування права на захист та презумпції невинуватості. Крім того, у цьому висновку вказано, що процедура розгляду стосовно перевірки та процедура оскарження повинні регулюватися дуже детально з метою дотримання принципів верховенства права та належної правової процедури. Висновок CDL-AD(2012)028 вказує також на те, що найменування особи повинне публікуватися тільки після остаточного рішення з метою недопущення негативних наслідків публікації для репутації особи.

Колегія суддів вважає вірним висновок суддів суду першої інстанції про те, що застосовуючи норми Конституції України як норми прямої дії, суд дійшов висновку, що вчинення особою заходів (та / або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України Януковичем, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини має бути доведено індивідуально у кожному конкретному висновку з наданням особі, яка піддається процедурі люстрації гарантованого права на захист та право на оскарження відповідного рішення до суду.

Апелянти в свою чергу не навели доводів та не надали доказів про вчинення ОСОБА_1 дій та заходів (та / або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» №3166-VI від 17.03.2011р. міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 16 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» №3166-VI від 17.03.2011р. центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції. Діяльність центральних органів виконавчої влади спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через відповідних міністрів згідно із законодавством.

Отже, відмінні від міністерства центральні органи виконавчої влади виконують функції з реалізації державної політики.

Відповідно до п.1 Положення про Міністерство доходів і зборів України, затверджено Указом Президента України від 18.03.2013 року № 141/2013, Міністерство доходів і зборів України (Міндоходів України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міндоходів України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань: забезпечення формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізації єдиної державної податкової, державної митної політики; забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок); забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Згідно з п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» № 229 від 20.03.2013р., а також Переліку територіальних органів Міндоходів, які утворюються, що наведений у додатку 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 229, територіальні органи Міністерства доходів і зборів, в тому числі й Запорізька митниця Міндоходів, утворені як юридичні особи публічного права.

Відповідно Запорізька митниця Міндоходів є територіальним органом центрального органу виконавчої влади та не наділене повноваженнями на реалізацію державної політики та політики у сфері державної митної справи.

Як вже було вище зазначено, статтею 2 Закону України «Про очищення влади» передбачено перелік посад щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), а статтею 3 цього ж Закону критерії, згідно з якими заборона розповсюджується на осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, зокрема керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 з 12.06.2013р. по 16.04.2014р. обіймав посаду заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями.

02.12.2013 р. підрозділ боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями було ліквідовано. З 01.01.2014 р. позивач знаходився поза штатом, у штатному розписі посада була відсутня.

17.04.2014 р. позивач ОСОБА_1 звільнений з посади начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями та призначений на посаду начальника відділу провадження у справах про порушення митних правил оперативного управління митних правил оперативного управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями.

Відповідно до Посадової інструкції Заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Запорізької митниці Міндоходів, затвердженою начальником Запорізької митниці Міндоходів 13.11.2013р. та Тимчасової посадової інструкції Заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Запорізької митниці Міндоходів, затвердженою начальником Запорізької митниці Міндоходів 27.05.2013р. (Т.4, а.с.143-155) основною метою діяльності заступника начальника митниці забезпечення організації роботи митниці із запобігання та протидії контрабанді, організація боротьби з порушеннями митних правил, дотримання особовим складом митниці вимог законодавства та нормативно-правових актів Міндоходів України, що визначають порядок організації боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач з 12.06.2013р. по 16.04.2014р. обіймав посаду заступника начальника Запорізької митниці Міндоходів начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями, проте він не здійснював формування та реалізацію державної податкової та/або митної політики, оскільки відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», такі повноваження належать відповідним міністерствам, а згідно з Положенням про Міністерство доходів і зборів України, затверджено Указом Президента України №141/2013 від 18.03.2013р. остання утворюється лише для забезпечення реалізації єдиної державної податкової політики.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 21.06.2017р. по справі № К/800/33174/16.

Колегією суддів, також враховується, що Рішення Європейського суду з прав людини від 17 жовтня 2019 року у справі Полях та інші проти України (заяви № 58812/15, 53217/16, 59099/16, 23231/18 та 47749/18) стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців відповідно до Закону України «Про очищення влади» (люстрацію) 2014 року.

У рішенні Палати у справі Європейський суд з прав людини суд одноголосно визнав, що було: порушення пункту 1 статті 6 (право на справедливий суд) Європейської конвенції з прав людини через тривалість провадження у справах перших трьох заявників, і порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя) стосовно всіх п`яти заявників. Суд спершу визнав, що право перших трьох заявників на справедливий суд було порушено, оскільки провадження про їх звільнення тривало більше чотирьох з половиною років і триває досі.

Щодо питання статті 8, Суд не сумнівався, що в період, коли колишній президент ОСОБА_2 перебував при владі, українська державна служба та демократичне управління справді стикалися з чималими викликами, які виправдовували потребу в реформах. Однак Суд, зокрема, встановив, що Закон про люстрацію отримав дуже широке застосування і це призвело до звільнення заявників просто за те, що вони працювали на державній службі більше року, поки пан ОСОБА_2 перебував при владі.

Таким чином, закон не стосувався окремих заявників або того, чи були вони пов`язані з будь-яким недемократичним діянням, яке мало місце колишнього президента. У цьому контексті Закон про люстрацію відрізнявся від більш вузько націлених люстраційних процедур, що застосовувалися в інших центрально-східних європейських державах.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що «…суд свідомий ситуації, яка склалася в Україні у відповідний час. Однак нібито невідкладна потреба у Законі контрастує з тим фактом, що за Законом заборону до заявників було застосовано на десять років. Суд не піддав сумніву, що після подій, що відбулися в України в той час, зміни в особовому складі цілком могли бути потрібні. Однак Суду не було доведено, що ситуація залишалася настільки нестабільною, що було неможливо вивчити індивідуальну роль кожної особи з наступним можливим поступовим скасуванням обмежувальних заходів…». «...П`ятий заявник був звільнений за перебування на посаді другого секретаря райкому Комуністичної партії. Суд згадав, що він вже встановив порушення Конвенції у справах проти інших держав у ситуаціях, де між діяльністю особи в структурах тоталітарного режиму і застосуванням до неї люстрації пройшов значний час. Суд відзначив, що у випадку п`ятого заявника цей часовий розрив склав 23 роки і не було ніякої інформації щодо будь-якої негативної діяльності з його боку протягом цього часу. Суд дійшов висновку, що українські органи влади не навели причин, які б виправдали застосування люстрації проти осіб, які лише займали певні посади в Комуністичній партії до 1991 року, за відсутності звинувачень у конкретній антидемократичній діяльності з їхнього боку. Крім того, люстраційні заходи щодо п`ятого заявника було особливо непропорційними. Не було наведено жодного серйозного аргументу, що заявник, місцевий чиновник в сфері сільського господарства, міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму. Органи влади продемонстрували повну зневагу до його прав. Таким чином, втручання у права усіх п`яти заявників не було необхідним у демократичному суспільстві і статтю 8 Конвенції було порушено».

ЄСПЛ звернув увагу, що існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Усталений принцип практики ЄСПЛ - люстрація не може служити покаранню, бути відплатою чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ.

Таким чином, з огляду на викладенні обставини, суд зазначає, що метою люстрації не є покарання людей, які ймовірно є винними, але задля захисту новоствореного демократичного суспільства, а зміни, що можуть відбуватися щодо індивіда, повинні бути фактором, який слід враховувати щодо всіх категорій осіб.

Дотримання принципу забезпечення довіри громадян до держави та створюваного нею закону як вимога, що випливає з принципу верховенства права, означає заборону запроваджувати закони, які можуть створювати ілюзорні правові інститути. З точки зору принципу забезпечення довіри, право на працю має забезпечуватися не через оцінку його сутності, а через оцінку засобів захисту цього права.

Згідно ч.3 ст.7 КАС України, у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до положень статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами 2 другої зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормами частини 2 статті 5 КАС України передбачено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду,може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02).

Нормами статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. З аналізу вищезазначених правових норм суд дійшов висновку, що відповідач своїми діями не забезпечив справедливої рівноваги, запобігаючи несприятливим наслідкам, які можуть виникнути після прийняття такого рішення для захисту основоположних прав конкретної особи, використовуючи свої функції, покладені статтею 19 Конституції України.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів скоєння ОСОБА_1 дій, що були спрямовані на узурпацію влади або підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, у зв`язку з чим приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм процесуального та матеріального права, є повністю законне та не підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 312, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Державної фіскальної служби України та Запорізької митниці Державної фіскальної служби - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2018року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09.12.2019 року

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: Ю.В. Осіпов