Справа № 826/4611/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 грудня 2019 року № 826/4611/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Добрянської Я.І. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління МВС України в м. Києві, Національної поліції України, Дарницького районного управління Головного управління МВС України в м. Києві

про зобов`язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м.Києва звернувся до ОСОБА_1 з позовною заявою до ГУ МВС України у місті Києві, МВС України та Дарницького УП ГУ НП в м. Києві про визнання протиправним та скасування наказу ГУ МВС у місті Києві від 28.02.2017р. № 11 о/с щодо звільнення з органів внутрішніх справ дільничого інспектора міліції відділу ДІМ Дарницького районного управління ГУ МВС України в місті Києві капітана міліції ОСОБА_1 з 06.11.2015р. у запас Збройних Сил України, зобов`язання ГУ МВС у місті Києві здійснити відповідний запис у його трудову книжку про звільнення 28.02.2017р., зобов`язання ГУ МВС у місті Києві здійснити перерахунок вислуги років позивача на день видання наказу 28.02.2017р., стягнення з ГУ МВС у місті Києві середнього заробітку за час роботи після поновлення на посаді дільничого інспектора міліції відділу ДІМ Дарницького районного управління ГУ МВС України в місті Києві за період з 21.12.2016р. по 28.02.2017р., стягнення грошового забезпечення у вигляді компенсації за невикористані відпустки за 2015 та 2016 роки, зобов`язання МВС України виділити кошторисні призначення ГУ МВС України в місті Києві на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28.09.2015р. по 28.09.2016 р. та за час роботи після поновлення на посаді дільничого інспектора міліції відділу ДІМ Дарницького районного управління ГУ МВС України в м. Києві за період з 21.12.2016 р. до 28.02.2017р., а також компенсації за невикористані відпустки за 2015 та 2016 роки, та встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання МВС України подати у 30-денний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду.

Ухвалою суду від 07.04.2017р. позовну заяву було прийнято до розгляду колегією суддів під головуванням судді Добрянської Я.І., відкрито провадження у адміністративній справі

№ 826/4611/17, призначено попереднє судове засідання, явку сторін визнано обов`язковою.

На виконання вимог ухвали суду від 07.04.2017 р. про відкриття провадження в адміністративній справі, Дарницьким УП ГУ НП в м. Києві було направлено відповідні пояснення, за змістом яких встановлено, що Дарницьке УП ГУ НП в м. Києві є відокремленим структурним підрозділом ГУ НП в м. Києві без статусу юридичної особи і представництво його інтересів здійснюється Головним управлінням Національної поліції у м. Києві.

Міністерство внутрішніх справ України через канцелярію суду 25.07.2017р. подало клопотання про заміну неналежного відповідача. В обґрунтування вказаного клопотання зазначало, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015р. № 730, прийнято рішення щодо ліквідації як юридичних осіб публічного права територіальних органів Міністерства внутрішніх справ за переліком згідно з додатком 2, зокрема, ГУ МВС України в м. Києві.

Керуючись положеннями абзацу 2 частини десятої статті 51 Бюджетного кодексу України, МВС України було прийнято наказ від 13.01.2016р. № 11, згідно з яким фінансування заходів з ліквідації територіальних органів МВС України здійснюється за рахунок видатків, затверджених для Національної поліції України.

Відповідно до викладеного вище, оскільки позивач перебував у трудових відносинах з саме з ГУ МВС у місті Києві, а не МВС України, тому його позовні вимоги в частині зобов`язання виділити кошторисні призначення мають бути спрямовані до Національної поліції України.

03.10.2017р. ГУ МВС у місті Києві надав письмові заперечення проти адміністративного позову. Посилався на положення статей 47, 49, 52, 61 та пункти 8-10 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015р. № 580-VІІІ (далі- Закон № 580-VІІІ ), статтю 19 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1990р. № 565-ХІІ (далі - Закон № 565-ХІІ), підпункт «г» пункту 64 Положення про проходження служби та норми постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007р. № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», а також Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, яку затверджено наказом МВС України від 31.12.2007р. № 449, зареєстровано в Мін`юсті України 12.03.2008р. № 205/14896 (далі - Інструкція).

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що за змістом Перехідних і прикінцевих положень Закону № 580, оскільки позивача не було прийнято на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення і термін для прийняття на службу до поліції сплинув 07.11.2015р., його було звільнено на підставі підпункт «г» пункту 64 Положення про проходження служби. Вказує, що згідно з наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 08.06.2017р. № 545 о/с позивача за конкурсом призначено на посаду дільничого офіцера поліції, що унеможливлює його поновлення в органи внутрішніх справ у випадку скасування спірного наказу про звільнення. Також зазначає, що у відповідності до положень Інструкції грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби, яку позивач проходив у Дарницькому районному управлінні ГУ МВС України в м. Києві, отже, саме останнє є належним відповідачем при розгляді відповідних позовних вимог.

Ухвалою суду від 03.10.2017 р. замінено неналежного відповідача Дарницьке УП ГУ НП в м. Києві на Дарницьке РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Ухвалою суду від 14.12.2017р. задоволені відповідні клопотання позивача про витребування доказів: витребувано докази, які підтверджують факт виконання службових обов`язків позивачем у період з 21.12.2016 по 03.03.2017р., а також докази, які підтверджують суми і дати виплати заробітної плати та повного розрахунку з ним.

27.12.2017р. від позивача надійшла заява про збільшення та уточнення позовних вимог.

Відповідач ГУ МВС у місті Києві на виконання вимог статті 162 КАС України подав відзив на позовну заяву з урахуванням збільшених та уточнених позовних вимог, у якому проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Повторно зазначає, що ним було дотримано вимоги пунктів 8-10 Розділу ХІ Закону № 580-VІІІ. Позивач не скористався своїм правом на подання заяви про прийняття на службу до поліції та не підтвердив свою згоду проходити подальшу службу в поліції. Вказує, що єдиним можливим способом захисту порушеного права позивача при визнанні звільнення незаконним є його поновлення на службі. При цьому, його неможливо буде поновити на службі в органах внутрішніх справ, оскільки згідно з наказом МВС України від 06.11.2015 р. № 1388 «Про організаційно-штатні зміни» в ГУ МВС України в місті Києві скасовано всі 15 236 посад.

05.04.2018р. ОСОБА_1 надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що у відповідності до вимог чинного законодавства, виплата середнього заробітку здійснюється за весь час вимушеного прогулу, тобто з 29.05.2015р. (дата попереднього звільнення) по 21.12.2016 р. (видача наказу про поновлення на роботі), а також надав свій розрахунок такого середнього заробітку. Звертає увагу, що, не зважаючи на наявність постанови КМУ № 730, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запис щодо припинення ГУ МВС України в м. Києві відсутній. Вважає, що відповідачі по справі не надали належних і допустимих доказів, що він відмовився від проходження служби в поліції, йому пропонувалися будь-які посади в новостворених органах або що він не може бути поліцейським в силу вимог законодавства.

Ухвалою суду від 24.04.2018р. задоволено клопотання представника позивача щодо заміни неналежних відповідачів. Замінено неналежних відповідачів у справі, а саме - Міністерство внутрішніх справ України на Національну поліцію України, а Дарницьке УП ГУ НП в м. Києві - на Дарницьке РУ ГУ МВС України в м. Києві.

04.06.2018р. від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, згідно якої позовні вимоги сформулював наступним чином:

- визнати протиправним зазначення у наказі ГУ МВС України в м. Києві від 28.02.2017 р. № 11 о/с «Щодо особового складу» стосовно звільнення з органів внутрішніх справ дільничого інспектора міліції відділу ДІМ Дарницького районного управління ГУ МВС України в місті Києві капітана міліції ОСОБА_1 дати звільнення з 06.11.2015р. з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України;

- визнати недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про його звільнення 06.11.2015р. та зобов`язати ГУ МВС України в місті Києві здійснити відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1 про його звільнення 07.06.2017р. з урахуванням його права на 105 діб відпустки;

- зобов`язати ГУ МВС України в місті Києві здійснити перерахунок вислуги років ОСОБА_1 на день його звільнення 07.06.2017р.;

- зобов`язати ГУ МВС у місті Києві нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби;

- зобов`язати ГУ МВС у місті Києві та Дарницьке РУГУ МВС України в м.Києві нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення у вигляді компенсації за невикористані відпустки за 2015 -2017 роки;

- зобов`язати ГУ МВС у місті Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 невиплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2015р. по 20.12.2016р. та після його поновлення на посаді за період з 21.12.2016р. по 28.02.2017р.;

- зобов`язати Національну поліцію України виділити кошторисні призначення ГУ МВС України у м. Києві для виплати ОСОБА_1 невиплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.11.2015р. по 20.12.2016р. та після його поновлення на посаді за період з 21.12.2016р. по 28.02.2017р., компенсації за невикористані відпустки за 2015-2017 роки, а також одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби;

- стягнути з Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань даного суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 10 400,00 грн. як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу;

- стягнути з Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань даного суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди;

- стягнути з Національної поліції України за рахунок бюджетних асигнувань даного суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 640,00 грн.;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Національної поліції України подати у 30-денний термін з моменту набрання рішенням законної сили звіту про виконання рішення суду.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на положення статей 56, 58 Конституції України, статей 23, 1173 Цивільного кодексу України, статтю 2371 КзпП України, пунктів 8-10 Розділу ХІ Закону № 580-VІІІ, статей 9, 91 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992р. № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ), Закон № 565-ХІІ, пунктів 10, 14 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі - Постанова КМУ № 393), постанову Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» (далі - постанова КМУ № 730).

Зазначає, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду України від 27.10.2016р. у справі № 826/22625/15 його було поновлено на посаді лише 21.12.2016р. Отже, він не міг дотриматися вимог процедури, визначеної пунктами 8-10 Розділу ХІ Закону № 580-VІІІ, зокрема, не міг повідомити про своє бажання проходити службу в поліції. При цьому, відмічає, що не зважаючи на ліквідацію Дарницького РУ ГУ МВС України в

м. Києві, в якому він проходив службу, його посада збережена у штатному розкладі Дарницького управління НП у м. Києві зі зміненою назвою, тому вважає, що скорочення чи перепрофілювання посади позивача не відбулося. Вважає, що оскільки його було поновлено на посаді з 21.12.2016р. і він виконував свої функціональні обов`язки до 28.02.2017р., то відповідно, отримав право на гарантійні і компенсаційні виплати згідно з вимогами чинного законодавства. Також вказує, що звільненням і позбавленням можливості перейти на службу в поліцію було зруйновано звичайний спосіб його життя, створено тривалий психологічний дискомфорт як для нього, так і для його сім`ї та стійке внутрішнє напруження.

14.09.2018 р. від Національної поліції України надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого проти задоволення позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що ГУ МВС України в м.Києві є самостійними юридичними особами, отже, мають самостійно відповідати за своїми зобов`язаннями. При цьому, за змістом чинного законодавства Національна поліція України лише виконує функцію щодо виділення бюджетних асигнувань розпорядникам коштів нижчого рівня, а не відповідає за їх зобов`язаннями самостійно, і позивач безпосередньо до нього з такими клопотаннями не звертався. Також звертає увагу, що позивачем не надано належних та допустимих доказів завдання саме ним моральної шкоди позивачу, не підлягає задоволенню і вимога про відшкодування судових витрат саме ним.

В судовому засіданні 25 вересня 2017 року позивач позовні вимоги підтримав, представник відповідачів 1 та 3 проти позову заперечив; відповідач 2 свого представника до суду не направив, у зв`язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII, яким внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

30.10.2006р. ОСОБА_1 було прийнято на роботу в органи внутрішніх справ, про що свідчить відповідний запис у трудовій книжці серії НОМЕР_1 (а.с. 12-13 том 1).

ОСОБА_1 проходив службу у Дарницькому управлінні ГУ МВС України в місті Києві до 28.09.2015р. (а.с. 69-117 том 1).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2016р. у справі № 826/22625/15, залишеним без змін постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.07.2018, визнано протиправними та скасовано накази ГУ МВС України в місті Києві у частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ, поновлено його на посаді, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, допущено негайне виконання постанови в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

На виконання вимог постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2016 р. Головним управлінням МВС України в місті Києві було видано наказ від 21.12.2016р. № 45 о/с про поновлення капітана міліції ОСОБА_1 на посаді дільничого інспектора міліції відділу дільничих інспекторів міліції Дарницького районного управління, із 29.09.2015р., виплативши середній заробіток за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць (а.с. 158 том 1).

Листом від 14.02.2018р. № 457вх/125/30/01-2018 Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП у м. Києві (а.с. 203-204 том 1) встановлено, що заробітна плата позивачу за період 21.12.2016р. по 03.03.2017р. не нараховувалась та не виплачувалась, так як не було підстави для її виплати у зв`язку з ліквідацією та скасуванням всіх штатних посад ГУ МВС України в місті Києві і припиненням фінансування видатків на оплату праці з 07.11.2015р.. Одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 9 776,25 грн та компенсацію за невикористану відпустку за 2015 рік у сумі 1 718,25 грн перераховано позивачу на картковий рахунок 13.06.2017р.

Позивачем через приймальню Головного управління Національної поліції у м. Києві на ім`я начальника ГУ НП у м. Києві 15.02.2017р. та 28.02.2017р. було подано заяви, за змістом яких він повідомляв про свою згоду на проходження переатестації і бажання служити в поліції (а.с. 193-194 том 1).

Наказом Головного управління МВС України в місті Києві від 28.02.2017р.

№ 11 о/с на підставі пункту 9 Розділу ХІ Закону № 580-VІІІ та підпункту "г" пункту 64 Положення про проходження служби (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 , дільничого інспектора міліції відділу дільничих інспекторів міліції Дарницького районного управління звільнено з 06.11.2015р. у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) (а.с. 159 том 1).

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що був прийнятий з порушенням вимог ЗУ «Про національну поліцію» та КЗпП України, позивач звернувся з позовом до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Оцінивши надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, шостої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, окрім іншого: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці).

При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, згідно положень загального трудового законодавства України, у разі змін в організації виробництва і праці, перепрофілювання, а також скороченні чисельності або штату працівників, у власника або уповноваженого ним органу виникає обов`язок щодо працевлаштування працівників, які підлягають скороченню, зокрема шляхом переведення звільнених працівників на іншу роботу за наявності вакантних посад і згоди працівника, враховуючи положення щодо наявності переважного права на залишення на роботі. При цьому, одночасно з попередженням конкретних працівників і протягом двох наступних місяців роботодавець повинен пропонувати їм всі наявні підходящі за кваліфікацією вакансії. Згоду на переведення на іншу роботу працівник зазвичай підтверджує письмовою заявою про таке переведення, як і відмову від запропонованої йому роботи (або роботодавцем складається акт про відмову).

Разом з тим, 02.07.2015р. прийнято Закон України «Про Національну поліцію», який визначив правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, тож Закон № 580-VIII за своєю правовою природою є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі загального законодавства, який, зокрема визначив особливий порядок звільнення у межах спірних правовідносин, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України.

Так, згідно з підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Враховуючи, що Закон № 580-VIII був опублікований в Голосі України 06.08.2015 № 141-142, тож набрав чинності 07.11.2015, у той час, як пункти, зокрема, 8-11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII, набрали чинності 07.08.2015.

За приписами пункту 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з пунктами 9, 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Отже, з наведених норм Закону № 580-VIII слідує, що з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; тобто, передбачено особливий порядок попередження про звільнення, відмінний від того, що встановлений КЗпП України. Натомість, Закон № 580-VIII прямо передбачив право вказаних вище осіб, попереджених про можливе майбутнє вивільнення, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Також і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 07.03.2019р. у справі №813/1760/17 (провадження №К/9901/4276/18) встановив, що відповідно до наведених приписів законодавства, працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.

У першому випадку формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути виявлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення № 114 (через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі).

У другому випадку необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

З наведеного випливає, що лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь у конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення особи за скороченням штатів.

Разом з тим, як встановлено судом з матеріалів справи, допущене до негайного виконання судове рішення від 27.10.2016р. у справі № 826/22625/15, яким позивача поновлено на відповідній посаді в МВС України, було виконано лише 21.12.2016р, тобто після спливу строку дії наведених положень Закону № 580-VIII, що протиправно позбавило позивача права виявити та реалізувати бажання проходити службу в поліції (подати заяву, рапорт, надати згоду).

Одночасно суд вважає, що відповідні обставини позбавили відповідача ГУ МВС України у місті Києві права звільняти позивача зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів за пунктом 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII, тож після поновлення позивача на відповідній посаді на підставі судового рішення, наступне звільнення можливе лише за умови неухильного дотримання норм загального трудового законодавства, зокрема, вищенаведених.

З матеріалів справи дійсно вбачається, що всі посади, які заміщувалися особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ в МВС України були скорочені.

Проте, Верховний Суд України в постанові від 28.10.2014р. у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Під час розгляду даної справи судом встановлено, що у визначений законодавством строк та порядку відповідачем ГУ МВС України у місті Києві не було запропоновано позивачу жодної вакантної посади (цивільного найму та державної служби) відповідно до наявної у нього кваліфікації (освіти, досвіду роботи тощо) у переформатованому МВС України, як і не було запропоновано пройти конкурсну процедуру на вакантні посади державної служби, які б відповідали його кваліфікації.

Також, відповідачем ГУ МВС України у місті Києві не доведено, що позивач відмовився від проходження служби в поліції (навпаки є докази, що він виявляв бажання проходити службу в органах поліції) та/або відмовився від проходження конкурсу по заміщенню вакантних посад у МВС України, запропонованих відповідно до його кваліфікації. Окрім того, відповідачем не доведено наявності обставин неможливості подальшого його використання на службі.

Більше того, в силу тривалого неодноразового судового процесу щодо оскарження незаконного звільнення, позивачу не пропонувалася нова посада, він не відмовлявся від запропонованої посади, а також не міг пройти конкурс на посади, що заміщуються поліцейськими у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Відтак суд вважає неправомірними причину та підставу, з яких позивача було звільнено з роботи саме за скороченням штату у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов до висновку про незаконність зазначення дати звільнення позивача з органів внутрішніх справ МВС України з 06.11.2015р.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що вимога щодо визнання протиправним зазначення у наказі ГУ МВС України в м. Києві від 28.02.2017 р. № 11 о/с «Щодо особового складу» стосовно звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , дільничного інспектора міліції відділу ДІМ Дарницького районного управління ГУ МВС України в місті Києві дати звільнення з 06.11.2015р. з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України, та похідна від неї вимога щодо визнання недійсним запису у трудовій книжці ОСОБА_1 про його звільнення з 06.11.2015р. та зобов`язання ГУ МВС України в місті Києві здійснити відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1 про його звільнення з 28.02.2017р. підлягає задоволенню.

Крім того вимога щодо стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за періоди з 07.11.2015 року по 20.12.2016 року та з 21.12.2016р. по 28.02.2017р. також підлягає задоволенню.

Обчислення середньої заробітної плати проводиться відповідно до Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України 06 квітня 2016 року № 260 (далі - Порядок №260).

Відповідно до пункту 6 Порядку № 260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Згідно з пунктом 9 Порядку № 260, при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, вбачається, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Згідно з довідкою ГУ МВС України в м.Києві від 04.05.2018р. № 912 заробітна плата ОСОБА_1 за останні два повних календарних місяці роботи перед звільненням склала 3288, 38 грн та 2310, 75 грн. Таким чином середня заробітна плата позивача становить 2799,56 грн., середньоденний заробіток - 90, 31 грн.

Судом встановлено, що час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 07.11.2015 року по 20.12.2016 року склала 1 рік 1 місяць 13 календарних днів та за період з 21.12.2016р. по 28.02.2017р. - 2 місяці 7 календарних днів, загалом становить 478 календарних дні або 15 місяців 20 календарних днів.

За таких умов розмір грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу становить 43799, 60 грн.:

- 2799, 56 грн *15 місяців= 41993, 40 грн.,

- 90, 31грн.*20= 1806, 20 грн.

Водночас, позовні вимоги щодо зобов`язання ГУ МВС України в місті Києві здійснити перерахунок вислуги років ОСОБА_1 на день його звільнення 07.06.2017р., зобов`язання ГУ МВС у місті Києві нарахувати та виплатити йому одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби, зобов`язання ГУ МВС у місті Києві та Дарницьке РУГУ МВС України в м.Києві нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення у вигляді компенсації за невикористані відпустки за 2015 -2017 роки, зобов`язання Національної поліції України виділити кошторисні призначення ГУ МВС України у м. Києві для виплати ОСОБА_1 невиплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.11.2015р. по 20.12.2016р. та після його поновлення на посаді за період з 21.12.2016р. по 28.02.2017р., компенсації за невикористані відпустки за 2015-2017 роки, а також одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен календарний рік служби, суд вважає передчасними, тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, не підлягає задоволенню і вимога щодо відшкодування позивачу завданої моральної шкоди, так як ним на підтвердження своїх доводів не було надано належних та допустимих доказів.

Судовий збір, сплачений позивачем, стягується відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до положень частин 2, 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Тобто, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

На підтвердження витрат правничої допомоги адвокатом позивача Зайченком Василем Миколайовичем надано договір про надання правової (правничої) допомоги від 16.09.2015 року № НЗ-ЛОВ/09, укладений між позивачем та адвокатом, ордер від 15.12.2017 року серії КС №302458, квитанцію до прибуткового ордеру від 15.12.2017 року про сплату 10400,00 грн. з відповідним призначенням платежу, акт виконаних робіт від 13.12.2017 року, а також копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4391/10 від 22.12.2010 року.

Згідно з актом прийому-здачі виконаних робіт від 13.12.2017р. (а.с. 153 том 1) представником позивача було надано останньому професійну правову допомогу на загальну суму 10 400,00 грн, які було оплачено квитанцією прибуткового касового ордеру № НЗ-ЛОВ/09.

Оскільки суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню в сумі 5200, 00 грн.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною 2 статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням вищенаведеного, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, а також доводи стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 139, 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним зазначення у наказі ГУ МВС України в м. Києві від 28.02.2017 р. № 11 о/с «Щодо особового складу» стосовно звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , дільничного інспектора міліції відділу ДІМ Дарницького районного управління ГУ МВС України в місті Києві дати звільнення з 06.11.2015р. з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України, зазначивши дату такого звільнення датою наказу - « 28.02.2017р.».

3. Визнати недійсним запис у трудовій книжці ОСОБА_1 про його звільнення з 06.11.2015р. та зобов`язати ГУ МВС України у місті Києві здійснити відповідний запис у трудову книжку ОСОБА_1 про його звільнення з 28.02.2017р.

4. Зобов`язати Головне управління МВС України у місті Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015р. по 20.12.2016р. та за період з 21.12.2016р. по 28.02.2017р. в розмірі 43799 грн. (сорок три тисячі сімсот дев`яносто дев`ять грн.) 60 копійок.

5. Стягнути з Головного управління МВС України у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань даного суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 компенсацію витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5200,00 грн. (п`ять тисяч двісті грн).

6. Стягнути з Головного управління МВС України у місті Києві за рахунок бюджетних асигнувань даного суб`єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 320,00 грн. (триста двадцять грн).

7. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 2799 грн. (дві тисячі сімсот дев`яносто дев`ять грн.) 56 копійок.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська