Справа № 813/1214/17
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/1214/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Грень Н.М.,

за участю:

секретаря судового засідання Редкевич О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області про визнання неправомірною відмови та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області з вимогами:

- визнати неправомірною відмову ТУ ДСА України у Львівській області про проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку;

- визнати неправомірною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення на 2016 рік фінансування ТУ ДСА України у Львівській області на здійснення витрат належної ОСОБА_1 суми вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку;

- зобов`язати ТУ ДСА України у Львівській області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку ОСОБА_1 у розмірі заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що при звільненні з посади судді у зв`язку з виходом у відставку він мав право на отримання вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, однак, відповідач такої допомоги не виплатив. Позивач вважає, що має право на отримання вихідної допомоги судді у зв`язку з відставною на підставі норм Конституції, оскільки установлення менш сприятливих умов надання гарантій матеріального та соціального забезпечення суддям, що призначені (обрані) на посаду судді раніше введеного в дію нового правового регулювання, порівняно з тими умовами, що були законодавчо передбачені при призначенні (обранні) їх на посаду, за своїм значенням в системі правового регулювання практично означає зниження рівня незалежності суддів, що є недопустимим у силу положень частини третьої статті 22, частин першої другої та сьомої статті 126 Конституції України.

Відповідач 2 - Територіальне управління державної судової адміністрації України у Львівській області позов не визнав, 13.04.2017 за вх. № 8615 надійшли заперечення на позовну заяву в яких зазначено, що Територіальне управління державної судової адміністрації України в Львівській області не наділене правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості здійснювати виплату вихідної допомоги, так як згідно з пунктом 2 Положення про Територіальні управління державної судової адміністрації України в Львівській області, затвердженим Головою Державної судової адміністрації України від 25 вересня 2015 року ТУ ДСА України в Львівській області у своїй діяльності керується Конституцією і законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України, рішеннями з`їзду суддів України та Ради суддів України. Положенням про ДСА України, наказами ДСА України, рішеннями колегії ДСА України, іншими нормативно-правовими актами та цим Положенням. Таким чином. Територіальне управління державної судової адміністрації України в Львівській області своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не порушувало прав та законних інтересів Позивача. Таким чином, відповідач 2 вважає, що даний позов є безпідставним, не обгрунтованим та таким, який не підлягає задоволенню.

Відповідач 1 - ДСА України заперечення чи відзив на позовну заяву до матеріалів справи не долучав.

Ухвалою від 29.03.2017 відкрито провадження у праві та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою від 03.04.2017 про самовідвід судді, задоволено заяву судді Львівського окружного адміністративного суду Брильовського Р.М., матеріали адміністративної справи №813/1214/17 передано до канцелярії Львівського окружного адміністративного суду для визначення головуючого судді у справі в порядку, встановленому ст.15-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.04.2017, на виконання вимог ст. 15-1 КАС України справу передано для розгляду судді Львівського окружного адміністративного суду Грень Н.М.

Ухвалою від 07.04.2017 прийнято до провадження адміністративну справу та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою від 13.07.2017 зупинено провадження у справі до одужання ОСОБА_1 та припинення перебування ним на оздоровленні.

Ухвалою від 07.12.2017 поновлено провадження у справі.

Ухвалою від 17.12.2017 зупинено провадження у справі до розгляду по суті Вищим адміністративним судом України справи №826/3711/16.

15.12.2017 України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" №2147-VIII від 03.10.2017, котрим Кодекс адміністративного судочинства України викладено в новій редакції.

Згідно пп.10 п.1 Розділу VII Перехідних положень КАС України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою від 22.10.2019 поновлено провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою від 12.11.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач у судове засідання не прибув, 11.09.2019 за вх. №33050 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідачів 1 та 2 у судове засідання не прибув, 27.11.2019 за вх. №44699 та 44700 надійшло клопотання про розгляд справи без участі уповноваженого представника.

Суд, з`ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, а також ті, які мають значення для вирішення справи, повно, всебічно та об`єктивно дослідив докази у справі, та встановив наступне.

Указом Президента України №342/97 від 18.04.1997 відповідно до ст. 127 та частини першої статті 128 Конституції України ОСОБА_1 призначено виконуючим обов`язки судді Бориславського міського суду Львівської області на час відпустки по догляду за дитиною судді ОСОБА_2 .

Указом Президента України №1246/99 від 30.09.1999 відповідно до ч. 1 ст. 128 Конституції України ОСОБА_1 призначено строком на 5 років на посаду судді Бориславського міського суду Львівської області.

Так, в період з 25.04.1997 по 04.02.1999 та в період з 15.10.1999 по 28.09.2016 ОСОБА_1 працював суддею Бориславського міського суду Львівської області. Постановою Верховної Ради України № 2639-ІV від 02.06.2005 «Про обрання суддів» ОСОБА_1 обраний на посаду судді місцевого Бориславського міського суду безстроково.

Надалі, постановою Верховної Ради України №1515-VІІІ від 08.09.2016 «Про звільнення суддів», ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України.

Наказом в.о. голови Бориславського міського суду Львівської області №71-к від 28.09.2016 ОСОБА_1 відраховано зі штату Бориславського міського суду Львівської області,

Відповідно до розрахунку стажу судді від 28.09.2016, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, стаж ОСОБА_1 становить 20 років 09 місяців.

У зв`язку з невиплатою, при виході у відставку вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, позивач письмово звернувся до Територіального управління ДСА України у Львівській області щодо нарахування та виплати такої допомоги.

Листом від 13.03.2017 №04-577/17 Територіальне управління ДСА України у Львівській області повідомило позивача про те, що на на час звільнення ОСОБА_1 з посади судді та виключення зі штату Бориславського районного суду Львівської області діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010. Законом України від 27.03.2014 «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» виключено статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010, в якій передбачалась виплата судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Також, у листі зазначено, що чинним законодавством на момент виходу ОСОБА_1 у відставку, не було передбачено право судді у відставці на отримання вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Позивач, вважаючи, що при звільненні його з посади судді, у зв`язку з поданням заяви про відставку, він мав право на отримання вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, як це було визначено статтею 43 Закону України «Про статус суддів» в редакції від від 15.12.1992, звернувся із цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд керувався наступним.

Частиною 1 ст. 11 Законі України «Про статус суддів» від 15.12.1992 передбачалося, що незалежність судді забезпечується, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; правом судді на відставку.

Відповідно до частини третьої статті 43 Закону України «Про статус суддів» судді, який пішов у відставку, виплачувалась вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Закон України «Про статус судді» втратив чинність на підставі Закону N 2453-VI від 07.07.2010, зміненого Законом N 2856-VI від 23.12.2010.

Відповідно до частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

З 01.04.2014 набрав чинності Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі Закон № 1166-VI) (за винятком окремих його положень, зокрема підпункту 2 пункту 28 розділу ІІ, які набрали чинності з 01.05.2014), яким, крім іншого, із Закону № 2453-VI виключено статтю 136 («Вихідна допомога судді у зв`язку з відставкою»), частиною першою якої було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

З 28.03.2015 Закон № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» діяв у новій редакції, викладеній згідно із Законом № 192-VIII і виплати вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, ним також не передбачено.

В подальшому, частиною першою статті 143 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції Закону від 02.06.2016) відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, суд дійшов висновку, що в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною радою України постанови № 1515- VІІІ від 08.09.2016 про звільнення позивача з посади судді Бориславського міського суду Львівської області. Таким чином, на момент виходу у відставку ОСОБА_1 чинним законодавством не передбачалось право судді у відставці на отримання вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за останньою посадою, за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Суд зауважує, що зменшення розміру вихідної допомоги судді при виході у відставку вже розглядалося Конституційним Судом України у справі № 1-1/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення», абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 з наступними змінами.

У цьому поданні Верховний Суд України, серед іншого, обґрунтовував неконституційність змін до статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI у зв`язку із зменшенням розміру вихідної допомоги судді у разі виходу у відставку в порівнянні з частиною третьою статті 43 Закону № 2862.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Отже, з аналізу викладеного слідує, що виплата судді вихідної допомоги законом пов`язується із певною подією, а саме виходом судді у відставку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 820/858/16.

За таких обставин, у відповідачів на час звільнення ОСОБА_1 з посади судді у зв`язку з виходом у відставку, були відсутні правові підстави для здійснення йому виплати вихідної допомоги в розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожний повний рік роботи на посаді судді.

З огляду на зміни у правовому регулюванні забезпечення суддів, законних підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, у зв`язку з його відставкою, у відповідача не було. Те, що ці законодавчі зміни позбавили суддів, які набули право на відставку, отримати вихідну допомогу, не може бути достатньою підставою для того, щоб апелювати до правового регулювання, яке існувало раніше, як на правову підставу для виплати цієї допомоги після того, як парламент позбавив суддів права її отримувати.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 08.05.2019 у справі №826/3711/16.

Судом також враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 у справі «Кйяртан Асмундсон проти Ісландії» висловив позицію, яка зводиться до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася в державі.

Окрім того, у п.23 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зазначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому, враховуючи завдання адміністративного судочинства щодо захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень та з огляду на положення ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доказування покладається в даному випадку на відповідачів. На виконання цих вимог відповідачі, виконали покладений на них ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довели відсутність законних підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Водночас докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доказами відповідачів.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачі діяли в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач, відповідно до положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління державної судової адміністрації України у Львівській області про визнання неправомірною відмови та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, - відмовити повністю.

Судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст рішення складено та підписано 09.12.2019.