Справа № 140/1428/19
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10430/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року (прийняте у місті Луцьку суддею Волдінером Ф.А.) в адміністративній справі № 140/1428/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив визнати протиправною і скасувати вимогу Головного управління ДФС у Волинській області (далі - ГУ ДФС у Волинській області) про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1540-56 від 07.11.2018.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що відповідачем протиправно винесено щодо нього вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2019 № Ф-1540-56 щодо заборгованості зі сплати єдиного внеску останнім як фізичною особою-підприємцем в розмірі 15 819,54 грн. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні записи щодо реєстрації його як фізичної особи-підприємця. Крім того, оскаржувана вимога була надіслана відповідачем на адресу, де він з 25.11.2003 не проживає, у зв`язку з чим він дізнався про вимогу вже від органів виконавчої служби, що відкрили виконавче провадження по стягненню заборгованості, визначеної вимогою № Ф-1540-56 від 07.11.2018.

Крім того, у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2018 № Ф-1540-56 платником зазначено ОСОБА_1 , а не його - ОСОБА_1 . Також відповідач в оскаржуваній вимозі зазначив, що заборгованість зі сплати єдиного внеску вказана станом на 17.01.2019, тобто визначив її наперед.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржило ГУ ДФС у Волинській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, не відповідає фактичним обставинам справи та винесене з невірним застосуванням норм матеріального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що згідно картки особового рахунку ОСОБА_1 перебуває на обліку як фізична особа-підприємець в ГУ ДФС у Волинській області з 15.04.1997. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень (Розділ VI п. 3 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Мінфіну). Відповідно до зазначеного нарахування єдиного внеску по коду платежу 71040000 здійснюється згідно облікових даних з інформаційної системи, тобто в автоматичному режимі. Недоїмка, яка зазначена у вимозі від 07.11.2018 № Ф-1540-56 в сумі 15 819,54 грн, нарахована за 2017 - 2018 роки.

А відсутність інформації про позивача у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань аж ніяк не підтверджує відсутність у платника податків статусу фізичної особи-підприємця, так як будь-яких відомостей про припинення підприємницької діяльності позивач до суду не надав.

Також зазначає, що хоч вимога про сплату боргу і містить певні недоліки, проте такі недоліки не спростовують здійснених нарахувань контролюючого органу, зазначених в оскаржуваній вимозі, та не можуть слугувати підставою для звільнення позивача від сплати єдиного внеску.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відзив обґрунтовував тим, що він не є фізичною особою підприємцем і відповідно не здійснює підприємницької діяльності, разом з тим він є застрахованою особою і єдиний внесок за нього сплачує роботодавець, а тому він не зобов`язаний сплачувати ЄСВ.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI) взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Як встановлено судом, 15.04.1997 ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем.

В Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні записи щодо реєстрації ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем (а.с. 60).

З 19.08.2005 по цей час ОСОБА_1 працює в ТзОВ «ПЕТРУЦАЛЕК», зараз - на посаді сервіс-інженера.

07.11.2018 ГУ ДФС у Волинській області сформовано вимогу щодо ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від № Ф-1540-56 про сплату боргу (недоїмки), що виникла станом на 17.01.2019 у сумі 15 819,54 грн, відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с. 6).

Не погоджуючись із вказаною вимогою, позивач оскаржив її до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що оскаржувана вимога винесена з порушеннями щодо її форми, які нівелюють її зміст, що полягають в неможливості визначення розміру заборгованості платника податків, що в свою чергу свідчить про невизначеність у тлумаченні суми заборгованості платника податків перед бюджетом. Крім того, відповідачем не доведено правомірність винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-1540-56 від 07.11.2018.

Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з таких підстав.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

Відповідно до пунктів 2, 6 частини першої статті 1 Закону єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 4 Закону платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктами 1, 2, 4 частини другої статті 6 Закону визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За приписами пунктів 2, 3 частини першої статті 7 Закону, яка визначає базу нарахування єдиного внеску, єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску визначає стаття 9 Закону.

Відповідно до частин другої - четвертої, восьмої, дванадцятої цієї статті обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої статті 25 Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 р. за № 508/26953 (далі Інструкція № 449).

Пунктами 2 - 4 розділу VI Інструкції № 449 визначено, що у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Як встановлено судом, при формуванні оскаржуваної вимоги № Ф-1540-56-У від 07.11.2018 про сплату боргу допущено описки.

По перше, платником зазначений не позивач, а ОСОБА_1 , в той час як позивачем є ОСОБА_1 .

Суд не бере до уваги вказаний недолік, так як крім прізвища, ім`я та по батькові у вимозі вказано РНОКПП, який належить позивачу НОМЕР_1 , за допомогою якого можна точно ідентифікувати позивача.

По-друге, у вимозі від 07.11.2018 № Ф-1540-56-У зазначено, що заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 15 819,54 грн станом на 17.01.2019.

Проте, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ця помилка унеможливлює визначення змісту заборгованості, що ставить під сумнів легітимність і достовірність оскаржуваної вимоги, з огляду на таке.

Відповідно до розділу VІ (Порядок стягнення заборгованості з платників) Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: 1 частина літера Ю (вимога до юридичної особи) або Ф (вимога до фізичної особи), 2 частина порядковий номер, 3 частина літера У (узгоджена вимога).

В третій частині літера «У» (інформація щодо узгодження вимоги) проставляється у разі надсилання:

платнику узгодженої вимоги внаслідок процедури оскарження;

вимоги до органів державної виконавчої служби або до органів Казначейства відповідно до цієї Інструкції.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.

Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. При надсиланні вимоги платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення корінець вимоги залишається у органі доходів і зборів. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис, у органі доходів і зборів.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів з дня надходження (отримання) вимоги про сплату боргу (недоїмки) не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгодженої в результаті оскарження суми боргу (недоїмки) (з дня отримання відповідного рішення органу доходів і зборів або суду), після спливу останнього дня відповідного строку така вимога вважається узгодженою (набирає чинності).

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 вимога про сплату боргу № Ф-1540-56 від 07.11.2018 була надіслана відповідачем на його податкову адресу ( АДРЕСА_1 ), яку він зазначив під час реєстрації фізичною особою - підприємцем та до цього часу інформації про її зміну до податкового органу не подавав. Ця вимога згідно копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вручена йому особисто 26.11.2018. З копії корінця цієї вимоги видно, що заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 15 819,54 грн станом саме на 31.10.2018 (а.с. 34).

І вже під час винесення узгодженої вимоги про сплату боргу № Ф-1540-56-У від 07.11.2018 допущено описку і зазначено, що заборгованість склалась станом на 17.01.2019.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що нарахування єдиного внеску на загальнообов?язкове державне соціальне страхування відбувалося в розмірі мінімального страхового внеску і період цього нарахування можна визначити з інтегрованої картки платника податку (позивача), з якої видно, що нарахування відбулось за наступні періоди:

09.02.2018 - в розмірі 8448,00 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017 рік: 3200,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2017 року) X 22 відсотки = 704,00 грн X 12 місяців);

19.04.2018 - в розмірі 2457,18 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за І квартал 2018 року: 3723,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2018 року) X 22 відсотки = 819,06 грн X 3 місяці);

19.07.2018 - в розмірі 2457,18 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за II квартал 2018 року: 3723,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2018 року) X 22 відсотки = 819,06 грн X 3 місяці);

19.10.2018 - в розмірі 2457,18 грн єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за III квартал 2018 року: 3723,00 грн (мінімальна заробітна плата станом на 1 січня 2018 року) X 22 відсотки = 819,06 грн X 3 місяці).

Таким чином, наведеним підтверджується, що сума загальної заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування склала 15 819,54 грн саме станом на 07.11.2018.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що вимога про сплату боргу № Ф-1540-56-У від 07.11.2018 хоч і містить певні недоліки, проте такі недоліки не спростовують здійснених нарахувань контролюючого органу зазначених в оскаржуваній вимозі та не можуть слугувати підставою для звільнення від сплати єдиного внеску.

Щодо доводів позивача про те, що він не є фізичною особою-підприємцем, оскільки згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні записи щодо реєстрації його таким, колегія суддів зазначає таке.

Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» 15.05.2003 (далі - Закон № 755-IV), який набрав чинності 01.07.2004.

Із введенням в дію Закону № 755-IV було створено та розпочато формування ЄДР.

Статтею 1 Закону № 755-IV встановлено, що ЄДР - це автоматизована система збирання, накопичення, захисту, обліку та надання інформації про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Відповідно до частини першої статті 17 зазначеного вище Закону (в редакції від 15.05.2003) відомості про юридичну особу або фізичну особу - підприємця включаються до Єдиного державного реєстру шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток.

Ця ж стаття в редакції станом на 26.11.2012 передбачала, що відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до ЄДР шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами державному реєстратору за місцезнаходженням реєстраційної справи згідно із законодавством України.

Загальні правові, економічні та соціальні засади здійснення підприємницької діяльності (підприємництва) громадянами та юридичними особами на території України у 2001 визначалися Законом України «Про підприємництво».

Статтею 11 вказаного Закону передбачено, що діяльність підприємця припиняється: з власної ініціативи підприємця; на підставі рішення суду у випадках, передбачених законодавством України; у разі закінчення строку дії ліцензії або її анулювання на інших підставах, передбачених законодавчими актами України.

У 2001 році порядок державної реєстрації та перереєстрації суб`єктів підприємницької діяльності незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, за винятком окремих видів суб`єктів підприємницької діяльності, для яких законами України встановлено спеціальні правила державної реєстрації, а також порядок скасування державної реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності визначався «Положенням про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.1998 № 740 (далі - Положення).

Відповідно до пунктів 37 - 39 вказаного Положення скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи здійснюється шляхом виключення його з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності на підставі таких документів: особистої заяви підприємця-громадянина або рішення суду (господарського суду) у випадках, передбачених законодавством; довідки органу державної податкової служби про зняття з обліку; довідки установ банків про закриття рахунків; довідки органу внутрішніх справ про здачу печаток і штампів; оригіналу свідоцтва про державну реєстрацію.

Орган державної реєстрації у 10-денний термін повідомляє відповідні органи державної податкової служби та державної статистики про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності.

Реєстраційна справа суб`єкта підприємницької діяльності, державну реєстрацію якого скасовано, передається органом державної реєстрації до місцевої державної архівної установи в установленому порядку.

Зняття з обліку фізичної особи-підприємця як платника податків здійснюється відповідно до «Порядку обліку платників податків», затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 19.02.1998 № 80 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.03.1998 за № 172/2612; далі - Порядок).

Відповідно до цього Порядку умовою припинення підприємницької діяльності для фізичних осіб-підприємців є зняття з податкового обліку та закриття банківських рахунків. Процедура зняття з податкового обліку ініціюється шляхом подання податковому органу заяви за формою 8-ОПП разом з одночасним поверненням свідоцтв, патентів, виданих податковим органом. Одержавши заяву за формою 8-ОПП, податковий орган перевіряє стан розрахунків платника податків з бюджетом, у тому числі шляхом проведення документальної перевірки. У разі встановлення факту відсутності заборгованості перед Державним бюджетом України та місцевими бюджетами податковий орган знімає підприємця з обліку та складає довідку за формою 12-ОПП, дані про видачу якої фіксуються в журналі за формою №6-ОПП, а відмітки про її видачу, дата видачі та номер запису у журналі заносяться до районного рівня Єдиного банку даних юридичних осіб або до Реєстру фізичних осіб.

Довідка податкового органу за формою 12-ОПП є доказом зняття платника податків з податкового обліку, що є частиною процедури припинення державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності.

Судом встановлено, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні записи щодо реєстрації ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем. Разом з тим, як видно з наданого позивачем витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, цей реєстр знаходиться у стані формування. Інформація про юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрованих до 01.07.2004 та не включених Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань отримується в органі виконавчої влади, в якому проводилась державна реєстрація (а.с. 60).

Тобто, з наведеного видно, що відсутність інформації про позивача в Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ще не означає, що такий не є фізичною особою-підприємцем.

Згідно наданих податковим органом копій реєстраційної картки та ідентифікаційних даних ОСОБА_1 15.04.1997 зареєстрований виконавчим комітетом Нововолинської міської ради фізичною особою-підприємцем та взятий на облік у ГУ ДФС у Волинській області (Нововолинське управління, Нововолинське ДПІ, м. Новововолинськ). 13.10.2003 взятий на облік, як платник ЄСВ. Станом на момент виникнення спору перебував на обліку в податкових органах.

Доказів ініціювання позивачем процедури зняття з податкового обліку у встановлений законом спосіб та отримання ним відповідної довідки про зняття з податкового обліку на розгляд суду не надано.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що у період, за який відповідач сформував спірну вимогу, позивач мав статус ФОП, який не припинив у визначений законом спосіб, перебував на податковому обліку, про що уже було вказано вище і відповідно до зазначених вище норм у вказаний період був платником єдиного внеску та зобов`язаний був сплачувати такий внесок незалежно від того, чи здійснював він фактично підприємницьку діяльність та чи отримував він внаслідок такої діяльності доходи.

Проте, всупереч цим нормам він не нарахував та не сплатив у встановлений строк єдиний внесок; доказів сплати єдиного внеску за вказаний період позивач не надав.

Згідно зі статтею 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, та невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області задовольнити.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 01 липня 2019 року в адміністративній справі № 140/1428/19 скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 06 грудня 2019 року.