Справа № 260/711/19
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 листопада 2019 року м. Ужгород№ 260/711/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ващиліна Р.О.

при секретарі судового засідання Неміш Т.В.

за участю:

позивача - не з`явився, представник - Лучинець О.В.,

відповідача: представник - Радь О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про оскарження рішення органу влади про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить: 1) визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) зобов`язати даний орган влади повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Державної міграційної служби України №141-19 від 12 квітня 2019 року позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі того, що умови, передбачені пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні. Зазначене рішення вважає необґрунтованим та незаконним з огляду на те, що він є громадянином Ісламської Республіки Пакистан, яку покинув через переслідування за політичні переконання. Зокрема, зазначив, що був членом партії «Пакистанської мусульманської ліги», брав участь у протестах проти партії «Рух за справедливість», проти нього порушено кримінальну справу, що підтверджується інформацією про країну походження. Вважає, що оскаржуване рішення відповідача створює для нього загрозу повернення до країни громадянської приналежності, а саме, позбавлення волі та реальна небезпека бути підданим нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

В судове засідання 28 листопада 2019 року позивач не з`явився. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів, наведених в позовній заяві та відповіді на відзив. Так, зокрема, зазначив, що позивач потребує захисту через переслідування в країні походження за свою політичну діяльність, оскільки є активним членом партії «Пакистанська мусульманська ліга Н», яка знаходиться в опозиції, що підтверджено всіма необхідними доказами. Позивач затримувався поліцією за участь у акціях протесту у 2009 - 2010 рр. та зазнавав фізичне насильство під час допитів. В 2010 році позивач шукав притулку в Норвегії, але йому було відмовлено у наданні такого. З 2015 року позивач обіймав посаду віце-президента профспілкової ради партії в м. Кхохар та виконував обов`язки координатора кампанії під час виборів. Проте після зміни прем`єр-міністра країни почав зазнавати політичних переслідувань, що виразилося, в тому числі, у порушенні проти нього кримінальної справи. Однак такі обставини та докази не були враховані відповідачем при розгляді його заяви. Вважає, що окремі неспівпадіння у твердженнях позивача з інформацією по країні походження могли бути пов`язані з властивостями пам`яті людини або ж стати наслідком неточностей здійсненого перекладу на українську мову. Зазначає, що у Висновку відповідач акцентує увагу на подіях минулого без врахування обставин, що виникли у заявника після залишення країни походження, теперішнього і майбутнього, що є неприпустимим при розгляді заяв про звернення за захистом. З огляду на вищенаведене вважає, що розгляд справи проведено поверхнево, а обґрунтування та неточності, на основі яких винесено рішення, є такими, що містять ознаки формальності.

Представник відповідача в судовому засіданні 28 листопада 2019 року проти задоволення позову заперечив, обґрунтовуючи обставинами, зазначеними в поданому відзиві на позов №2101.6-9522/2101.6.1-19 від 27.06.2019 р. Зокрема, зазначив, що позивач нелегально прибув в Україну 05 серпня 2018 року, однак в порядку, передбаченому Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", до уповноваженого органу із заявою для отримання притулку не звернувся. 17 жовтня 2018 року позивач був виявлений співробітниками УБЗПТЛ ГУ НП в м. Києві як такий, що проживав без документів на право проживання в Україні. При зверненні до уповноваженого органу із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, повідомив, що є членом партії «Пакистанська мусульманська ліга Н», однак доказів такого не надав. Також в ході проведеної співбесіди було виявлено розбіжності у твердження позивача з інформацією по країні походження. На запитання щодо його причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расою, національністю, релігійною належністю, політичними поглядами в Пакистані, отримано негативну відповідь. Тому за результатами проведення співбесіди підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в країні походження, виявлено не було. Звернув увагу суду на те, що неявка позивача в дане судове засідання пояснюється його затриманням 10 листопада 2019 року посадовими особами органу Державної прикордонної служби України за спробу нелегального перетину державного кордону України.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Пакистан.

17 жовтня 2018 року співробітниками УБЗПТЛ ГУНП в м. Києві було виявлено громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживав без документів на право проживання в Україні, чим порушено законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

25 жовтня 2018 року позивач звернувся до управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

15 листопада 2018 року наказом Управління Державної міграційної служби України в Київській області №463 від 15.11.2018 р. прийнято в оформлення документи громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В подальшому у зв`язку зі зміною місця проживання з Київської на Закарпатську область особову справу ОСОБА_1 взято на облік Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатської області (далі - ГУ ДМС України в Закарпатській області).

Відповідно до Висновку ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2018KV0300, за результатами розгляду справи ОСОБА_1 посадова особа ГУ ДМС України в Закарпатській області дійшла висновку про відсутність умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та доцільність відмовити заявнику у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 12 квітня 2019року №141-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням ГУ ДМС України в Закарпатській області від 25.04.2019 року №4.4/17 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Вирішуючи питання правомірності оскарженого рішення, суд виходить з наступного.

Ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначений ст. 5 Закону. Так, ч. 1 зазначеної ст. передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виключні умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені ст. 6 Закону, серед яких, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 9 Закону визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 2 ст. 9 Закону визначено, що працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ч. 5 ст. 10 Закону передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону, відсутні.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

П. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 року №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Під час звернення до органів Державної міграційної служби України із заявою ОСОБА_1 стверджував, що побоюється повернутися в країну свого походження через свої політичні погляди, оскільки був членом партії «Пакистанської мусульманської ліги (Н)», брав участь у протестах проти партії «Рух за справедливість», а проти нього порушено кримінальну справу.

За результатами вивчення матеріалів особової справи позивача та проведених з ним співбесід, посадова особа уповноваженого органу дійшла висновку про відсутність доказів існування переслідувань заявника або загрози таких в країні його громадянської належності, на підставі чого прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту.

Вирішуючи питання правомірності оскарженого рішення крізь призму основних засад адміністративного судочинства, суд враховує наступне.

Відповідно до п. 80 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, розроблених УВКБ ООН, наявність політичних переконань відмінних від тих, які поділяються урядом, самі по собі не є підставою для клопотання про надання статусу біженця, і заявник повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання.

Згідно п. 86 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, розроблених УВКБ ООН при визначенні того, чи може політичний правопорушник розглядатися як біженець, потрібно взяти до уваги наступні елементи: особу прохача, його політичні переконання, мотиви його дій, природу скоєного акту; характер переслідувань та його мотиви; і нарешті, також характер закону, на якому ґрунтується переслідування. Ці елементи можуть допомогти з`ясувати, чи дійсно ця особа має побоювання стати жертвою переслідувань або вона відчуває загрозу піддатися переслідуванню і покаранню за законом за скоєні нию вчинки.

Під час проведення співбесіди ОСОБА_1 стверджував, що змушений був покинути Пакистан через те, що його було подано у розшук. Зокрема заявив, що після переобрання прем`єр-міністра Пакистану він брав участь у протестах, після чого проти нього були сфабриковані справи та його повинні були ув`язнити. Проте належних доказів на підтвердження зазначених обставин ні уповноваженому органу, ані суду надано не було. Поряд з цим, в поданій анкеті позивач особисто підтвердив, що в країні походження ув`язненим жодного разу не був, а Пакистан покинув з дозволу влади на підставі наявного паспорта. Більше того, заявник повідомив, що жодного разу до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, причетним не був.

З огляду на вищенаведене суд не погоджується з твердженнями позивача щодо побоювань повернутися в Пакистан у зв`язку з переслідуванням через політичні переконання. Окрім того, зазначає, що політична партія «Пакистанської мусульманської ліги (Н)», членом якої за твердженням позивача він являється, представлена в парламенті Пакистану в кількості 63 депутатів, а її діяльність не заборонена.

Суд враховує також, що позивач до прибуття в Україну зупинялася транзитом в Об`єднаних Арабських Еміратах (27.06.2018 - 28.06.2018 рр.) та в Російській Федерації (з 28 червня 2018 року по 05 серпня 2018 року), однак із заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в жодній з цих країн не звернувся. В Україну ОСОБА_1 прибув нелегально 05 серпня 2018 року, разом з тим в порядку, встановленому законом, до УДМС України в Київській області з відповідною заявою про отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, звернувся тільки після факту виявлення його співробітниками УБЗПТЛ ГУНП в м. Києві 25 жовтня 2018 року.

Під час розгляду матеріалів особової справи позивача та проведення з ним співбесіди посадовими особами було також з`ясовано, що ОСОБА_1 раніше звертався за отриманням статусу біженця в Норвегії та Канаді, однак в наданні такого йому також було відмовлено з тих підстав, що партія, членом якої він являється, перебуває при владі.

У зв`язку з чим суд вважає, що позивачем не надано доказів для доведення достовірності своїх тверджень щодо побоювань повернутися в Пакистан у зв`язку з переслідуванням через свої політичні переконання.

Суд зауважує, що обставини, які вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Разом з тим, суд вважає, що позивач не шукає притулку в Україні. Підтвердженням цього є копія протоколу про адміністративне затримання від 10 листопада 2019 року, відповідно до якого ОСОБА_1 затримано інспектором прикордонної служби І категорії 1 групи інспекторів прикордонного контролю ВІПС «Чоп» відділу прикордонної служби «Тиса» (тип Б) 10 листопада 2019 року о 19 год. 45 хв. в міжнародному пункті пропуску для залізничного сполучення «Чоп (Страж)» на виїзд з України в пасажирському потязі №963 сполученням «Мукачево-Кошице» з паспортом громадянина Норвегії для виїзду за кордон № НОМЕР_1 . Тобто навіть після звернення в Україні за отриманням притулку позивач намагався нелегально потрапити до країн Європейського Союзу.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування або загрози її життю можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Разом з тим, суд вважає, що інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Суд зазначає, що така інформація повинна враховуватися в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, та не дає підстав вважати, що ОСОБА_1 прибув в Україну саме із метою уникнення загрози його життю у країні своєї громадянської належності.

Позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням визначених критеріїв про причини, з яких він не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування або загрози його життю, що свідчить про відсутність належного обґрунтування таких побоювань та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача №141-19 від 12 квітня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України, а тому скасуванню не підлягає.

Згідно ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено та матеріалами справи підтверджено законність та правомірність винесення оскарженого рішення, підстав для його скасування не вбачається, а тому суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце перебування: АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (місцезнаходження: вул. Володимирська, буд. 9, м. Київ, 01024, код ЄДРПОУ - 37508470) про оскарження рішення органу влади про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України).

Повний текст рішення виготовлено та підписано 09 грудня 2019 року.

СуддяР.О. Ващилін