Справа № 200/12663/19-а
Суддя: Михайлик А.С.
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 р. Справа№200/12663/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Михайлик А.С., при секретарі Столяренко Я.О. розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

за участю:

від позивача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції);

від відповідача: Березніченко Ю.С. (в режимі відеоконференції);

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України із позовом про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове право, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, одноразової грошової допомоги за 10 років військової служби з 04.08.1982 по 01.09.1993 та грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки з 22.06.2016 по 16.08.2019; зобов`язання нарахувати та сплатити одноразову грошову допомогу за 10 років військової служби за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період з 2016 по 2019 роки, стягнення грошової компенсації за неотримане речове право в розмірі 22 841,52 грн., матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі 27 330,00 грн. та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 17.08.2019 по день ухвалення рішення у справі.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що під час звільнення з ним не було проведено повного розрахунку, зокрема, не виплачено грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Позивач зазначив, що під час звільнення відповідач невірно визначив розмір суми одноразової грошової допомоги виходячи з 3 повних років служби, не врахувавши тривалість його служби до вступу до лав Збройних сил України. Крім цього, позивач зауважив на тому що визначені під час звільнення належні до виплати також не були виплачені.

В судовому засіданні позивач та його представник надали пояснення, аналогічні викладеним в позові просили суд задовольнити позовні вимоги.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, підстави незгоди визначив в наданому суду відзиві. В наданому відзиві відповідач, зазначив, що позивач не має права на грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку зі звільненням оскільки в період його тривав особливий періоду протягом якого надання додаткових відпусток учасникам бойових дій припинено. Також відповідач вважає, що позивач не має права на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань оскільки виплата цієї допомоги здійснюється на підставі рапорту, проте відповідний рапорт позивачем протягом 2019 року не надавався. Щодо невиплати визначених до виплати компенсацій та матеріальної допомоги зазначив, що зазначені виплати не можуть здійснюватися через відсутність фінансового ресурсу.

Відповідач зазначив, що вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за неповний розрахунок при звільненні на підставі ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України також не підлягають задоволенню, оскільки військова служба є особливим видом державної служби, військовослужбовці не перебувають в трудових відносинах із військовою частиною, з огляду на що положення норм трудового законодавства на військовослужбовців не поширюються.

В судовому засіданні представник відповідача надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 04.11.2019 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін, судове засідання у справі призначено на 25.11.2019. В судовому засіданні, призначеному на 25.11.2019 оголошувалася перерва до 26.11.2019.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ ОБСТАВИНИ

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , згідно відомостей паспорту серії НОМЕР_3 , виданого Орджонікідзевським РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області 25.12.2001, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , копія якого наявна в матеріалах справи (арк. справи 13).

В період з 22.06.2016 по 16.08.2019 позивач проходив військову службу за контрактом у лавах Збройних сил України. Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_5 № 186 від 05.07.2016 позивача зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення з 05.07.2016. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 256 від 16.08.2019 позивача звільнено з військової служби в запас на підставі пункту «й» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та направлено для взяття на військовий облік до Кальміуського Нікольського об`єднаного районного військового комісаріату Донецької області. Зазначеним наказом позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 16.08.2019. Згідно наказу у зв`язку зі звільненням в запас позивачу призначено до виплати: щомісячну премію в розмірі 35% посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років за період з 01.08.2019 по 16.08.2019. В наказі зазначено про неотримання позивачем матеріальної допомоги за 2019 рік для вирішення соціально-побутових питань відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Згідно зазначеного наказу позивачу призначено до виплати грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 3 повних роки служби у зв`язку зі звільненням відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

22 серпня 2019 року наказом № 267 призначено до виплати ОСОБА_1 у зв`язку зі звільненням з військової служби компенсацію за неотримане речове майно в сумі 22841,52 грн. (арк. справи 55).

Наказом № 401 від 05.11.2019 п. 8 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 256 від 16.08.2019 змінено, із урахуванням внесених змін позивачу призначено до виплати: щомісячну премію в розмірі 35% посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби в розмірі 65% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років за період з 01.08.2019 по 16.08.2019. Згідно зазначеного наказу позивачу призначено до виплати грошову допомогу в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 12 повних років служби у зв`язку зі звільненням відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (арк. справи 57).

Згідно наявних в матеріалах справи довідки про заробітну плату № 0989/10/319 від 16.08.2019 та довідки-розшифровки виплати грошового забезпечення від 21.11.2019 (арк. справи 23, 54) у зв`язку із звільненням в запас позивачу виплачено 27 330,00 грн., з яких грошове забезпечення за липень 2019 року - 15 380,08 грн., виплата за участь в АТО 4011,83 грн., грошове забезпечення за 16 днів серпня 7938,09 грн.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ, ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Спеціальним законом, що здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби є Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (надалі - Закон №2232-XII).

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Частина шоста вказаної статті Закону №2232-XII визначає види військової служби, до якої, зокрема, віднесено військову службу за контрактом.

У відповідності до частини 3 статті 24 Закону №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статей 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законам.

Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно з п. 8 ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено наступні види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до ст. 16-2 ЗУ «Про відпустки» учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 2 жовтня 1993 року учасники бойових дій мають пільгу у вигляді одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Пунктами 5, 6 цього розділу передбачено, що військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які мають право на щорічні додаткові відпустки відповідно до чинного законодавства України, виплачується компенсація за всі календарні дні невикористаної додаткової відпустки, яка надається в повному обсязі або пропорційно часу, прослуженому в році звільнення. Розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (далі - Закони № 3543-XII та № 1932-XII відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 3543-XII особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону № 1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону № 3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року №1126-VI, оголошено проведення часткової мобілізації.

Умови, розмір та порядок виплати військовослужбовцям матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань визначені Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 № 260 (далі - Інструкція №260).

Пунктом 1 розділу ХХІV Інструкції № 260 передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Згідно пункту 9 цього Розділу виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Частиною 2 статті 15 Закону України № 2011-XII від 20 грудня 1991 року передбачено, що у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Тотожні положення містить п.1 Розділу ХХХІІ Інструкції № 260.

Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16 березня 2016 року затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі по тексту - Порядок №178).

Пунктом 4 Порядку №178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до п. 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Пунктом 4 Порядку №178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Наказом Міністерства оборони України №232 від 29.04.2016 затверджено Інструкцію про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, згідно з п. 4 розділу ІІІ військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (надалі - Положення) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ

Підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до частини 14 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки.

В ході судового розгляду справи представниками сторін підтверджено ненадання позивачу в період служби додаткової відпустки як учаснику бойових дій. Відповідно до встановлених судом обставин в період проходження позивачем служби у військовій частині тривав особливий період, протягом якого додаткові відпустки не надаються. Втім, суд зазначає, що приписами чинного законодавства не обмежено право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби, у тому числі в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Суд вважає, що припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) отримання особою грошової компенсації за невикористані дні відпустки.

При ухваленні рішення у даній справі, яка є типовою, судом, відповідно до частини третьої статті 291 Кодексу адміністративного судочинства України, враховуються правові висновки Верховного Суду, викладені в рішенні від 16.05.2019, за результатами розгляду зразкової справи №Пз/9901/4/19 .

Вирішуючи спір по суті у справі №Пз/9901/4/19, Верховним Судом констатовано, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом № 2011-ХІІ, не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки».

При вирішенні спору Верховним Судом зроблено висновок про те, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Отже, під час звільнення позивача відповідач не нарахував та не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 по 2019 роки, чим допустив бездіяльність, яка не відповідає приписам ч. 2 ст. 2 КАС України.

Згідно наданого відповідачем розрахунку виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки сума компенсації за 56 днів невикористаної додаткової відпустки ОСОБА_3 як учасника бойових дій становить 27 783,3 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за дні невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Наказами № 256 від 16.08.2019 та № 401 від 05.11.2019 про внесення змін до наказу № 256 від 16.08.2019 передбачено виплату позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно та виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 12 повних років служби у зв`язку зі звільненням відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Право позивача на отримання зазначених виплат не оспорюється відповідачем. Відповідно до довідки № 53 від 11.08.2019 вартість належного до видачі позивачу речового права становить 22 841,52 грн. (арк. справи 22). Сума одноразової грошової допомоги становить 92 280,48 грн. (15380,08 грн. *50% *12).

Відповідачем через нездійснення позивачу зазначених виплат допущено протиправну бездіяльність, що свідчить про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове право та одноразової грошової допомоги, їх стягнення.

Слід зазначити, що суд приймає до уваги доводи відповідача щодо ненарахування при звільненні позивачу одноразової грошової допомоги через ненадання позивачем довідок про невиплату цієї допомоги під час звільнення з попереднього місця служби органів внутрішніх справ. Суд вважає, що обов`язок щодо здійснення цієї виплати виник у відповідача після отримання відповідних довідок від позивача та внесення відповідних змін до наказу про звільнення позивача № 256 від 16.08.2019, тобто з 05.11.2019.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на відсутність коштів для здійснення повного розрахунку із позивачем в частині нарахованих до виплати сум (грошової компенсації за невикористане речове майно та одноразової грошової допомоги при звільненні) та зазначає, що реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням гарантованих виплат, що здійснюються за рахунок бюджетних коштів не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Зазначена позиція знайшла своє відображення у судовій практиці Європейського суду з прав людині, зокрема у справі "Кечко проти України" від 08.11.2005, в якій зазначено, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету, держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними; органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії" №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

Під час вирішення питання стосовно правомірності не нарахування відповідачем під час звільнення позивача матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань суд виходить із наступного.

З аналізу нормативно-правових актів, якими регульовано виплату військовослужбовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, виходить, що зазначена матеріальна допомога є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника). Виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань можлива до дня виключення (включно) військовослужбовця зі списків особового складу.

В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про звернення позивача із рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань в за 2019 рік в період проходження ним служби. Оскільки чинним законодавством передбачено виплату такої допомоги на підставі рапорту військовослужбовця та під час проходження ним служби, суд вважає, що після звільнення позивач втрати право на отримання зазначеної допомоги.

Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Щодо розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне вказати таке.

За своєю природою компенсація за час затримку розрахунку при звільненні є мірою покарання роботодавця за неналежне виконання обов`язків і сплачується на користь працівника. Такий правовий висновок відображений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 по справі №910/4518/16.

Законами України «Про військовий обов`язок та військову службу» та «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», що є спеціальними у спірних правовідносинах, не врегульовано питання щодо порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні. Водночас такий порядок встановлений Кодексом законів про працю України.

З огляду на неврегулювання питання порядку виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям при вирішенні вказаного питання підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи з приписів ст. 116, 117 КЗпП України з урахуванням конкретних обставин справи суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право та частки, яку вона становила у заявлених вимогах, та істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу.

Із врахуванням наведених положень суд вважає за можливе застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Суд при визначенні розміру відшкодування позивачу за час затримки розрахунку бере до уваги розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості та дії відповідача щодо її виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 825/325/16.

Із врахуванням встановлених в ході розгляду справи обставин строк несвоєчасно сплачених сум у зв`язку із звільненням становить з 17.08.2019 по 26.11.2019 (день прийняття судового рішення) - 102 дні, у т.ч. в період з 17.08.12019 по 05.11.2019 81 день, в період з 06.11.2019 по 26.11.2019 21 день.

Із врахуванням визначеної відповідачем суми середньоденного грошового забезпечення 496,13 грн. та виплаченої позивачу суми під час звільнення середньоденний розмір грошового забезпечення позивача визначається наступним чином.

В ході судового розгляду справи судом встановлено безпідставне ненарахування позивачу під час звільнення грошової компенсації за 56 днів невикористаної позивачем додаткової відпустки як учасника бойових дій в сумі 27783,30 грн. та невиплату неотриманого речового майна в сумі 22 841,52 грн.

Розрахунок відшкодування позивачу за час затримки повного розрахунку за період з 17.08.2019 по 05.11.2019 (кількість днів затримки 81) виглядає наступним чином:

50624,82 грн. + 27330,00 грн. = 77954,82 грн. (загальна сума виплат, що мала бути сплачена), 50624,82 грн. - своєчасно не сплачені кошти;

50624,82 / 77954,82 грн. * 100 % = 64,94% (відсоткова частка невиплачених сум).

81* 496,13 (середньоденне грошове забезпечення) = 40186,53 (грошове забезпечення за 81 день до 05.11.2019)

40186,53 * 64,94% = 26097,13 грн.

Отже, розмір компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 17.08.2019 по 05.11.2019 становить 26097,13 грн.

Розрахунок відшкодування позивачу за час затримки повного розрахунку за період з 06.11.2019 по 26.11.2019 (кількість днів затримки 21) виглядає наступним чином:

77954,82 грн. + 92280,48 грн. = 170235,30 (загальна сума виплат, що мала бути сплачена), 142905,30 грн. - своєчасно не сплачені кошти;

142905,30 / 170235,30 грн. * 100 % = 83,95% (відсоткова частка невиплачених сум).

21 * 496,13 (середньоденне грошове забезпечення) = 10418,73 грн. (грошове забезпечення за 21 день з 05.11.2019 по 26.11.2019)

10418,73 грн. * 83,95% = 8746,52 грн.

Отже, розмір компенсації за затримку розрахунку при звільненні за період з 05.11.2019 по 26.11.2019 становить: 8746,52 грн.

Таким чином, загальна сума компенсації, яку відповідач має виплатити позивачу у якості компенсації за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.08.2019 по 26.11.2019 становить: 34843,65 грн. (26097,13 грн. +8746,52 грн.).

Враховуючи наведене заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню частково.

Підстави для розподілу судового збору відсутні, оскільки позивач звільнений від його сплати.

З огляду на викладене вище, на підставі положень Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 № 260 та керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 , АДРЕСА_3 ), - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно, одноразової грошової допомоги за 10 років військової служби з 04.08.1992 по 01.09.1993 та грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки з 22.06.2016 по 16.08.2019.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 22.06.2016 по 16.08.2019.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за 10 повних років військової служби з 04.08.1992 по 01.09.1993.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу за неотримане речове майно в сумі 22841 (двадцять дві тисячі вісімсот сорок одна) гривня 52 копійок.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 34843 (тридцять чотири тисячі вісімсот сорок три) гривні 65 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до пп. 15.5 п. 15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повний текст рішення складено та підписано 2 грудня 2019 року.

Суддя А.С. Михайлик