Справа № 826/3663/18
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/3663/18 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив визнати протиправним рішення відповідача від 04 лютого 2015 року № 37-15 про позбавлення його статусу біженця.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено відсутності у позивача обгрунованих побоювань стати жертвою переслідувань в Афганістані та того, що останній хоче користуватися захистом цієї країни. Наголосив, що тимчасовий візит до країни походження у зв`язку із смертю батьків не є підставою для втрати ОСОБА_1 статусу біженця та не підтверджує відсутність обставин, на підставі яких позивача було визнано біженцем.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити. При цьому наголошує на наявності обґрунтованих підстав вважати, що позивач фактично повернувся до країни громадянської належності, незважаючи на небезпеку побоювання переслідування, про яку останній повідомляв при зверненні за захистом

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішеня суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що сам по собі факт його перебування на території Афганістану не може свідчити про намір або факт отримання добровільного повторного захисту в країні своєї громадянської належності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 10 жовтня 1999 року позивач звернувся до Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації з заявою про надання йому статусу біженця.

Наказом Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації Державного комітету України у справах національностей та міграції від 15 жовтня 1999 року № 561 позивачу надано статус біженця відповідно до статті 1 Закону України "Про біженців".

Рішенням ДМС України від 04 лютого 2015 року №37-15 відповідно до пункту 6 частини першої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" визнано громадянина ОСОБА_1 таким, який втратив статус біженця в Україні у зв`язку з тим, що не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставини, на підставі яких його було визнано біженцем, більше не існує.

При цьому, вказане рішення мотивоване тим, що за інформацією Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області (лист від 15 серпня 2014 року №10768) ОСОБА_1, перебуваючи у статусі біженця, за проїзним документом біженця двічі (у 2011 та 2012 роках), виїжджав до країни громадянської належності транзитом через ОАЕ. Останнє свідчить про те, що стосовно ОСОБА_1 в Афганістані більше не існує обставин, на підставі яких його було визнано біженцем.

У свою чергу в листі Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 15 серпня 2014 року №10768, адресованого начальнику ГУ ДМС України в м. Києві, вказано, що на підставі проїзного документа біженця ОСОБА_1 двічі залишав межі України, зокрема, 14 березня 2011 року вилетів за маршрутом Київ - Дубаї (ОАЕ) - Кабул (Афганістан), а 28 березня 2012 року Київ - Шарджа (ОАЕ) - Кабул. Зі слів вказаної особи, метою поїздки до Афганістану була зустріч зі своїми рідними сестрами. На думку автора згаданого листа, наведене свідчить про відсутність у позивача загрози перебування в Афганістані, що є підставою для втрати ним статусу біженця.

Відповідно до повідомлення про втрату статусу біженця від 24 лютого 2015 року №46, отриманого позивачем 28 лютого 2018 року, його повідомлено про втрату статусу біженця на підставі рішення ДМС України від 04 лютого 2015 року №37-15.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов громадянина Афганістану ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на наступне.

Спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні є Закон України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» № 3671-VI від 08 липня 2011 року далі - Закон № 3671-VI).

У статті 1 цього Закону міститься визначення термінів, що вживаються у ньому, розкрито і зміст терміна «біженець» - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Частина перша статті 11 Закону № 3671-VI визначає підстави втрати статусу біженця та додаткового захисту, а саме у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 11 Закону № 3671-VІ на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З аналізу наявного в матеріалах справи рішення Державної міграційної служби від 04 лютого 2015 року № 37-15 вбачається, що підставою для визнання позивача особою, яка втратила статус біженця в Україні визначено його виїзд до країни громадянства, що, на думку відповідача, свідчить про те, що останній не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує

Відповідно до пояснень позивача, наданих у суді першої інстанції, він виїжджав до Афганістану у вказаний період у зв`язку із смертю батьків.

Керівництво УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно з Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця (пункт 125) визначає наступне: «…такі випадки слід розглядати з урахуванням особистих якостей біженця. Відвідування літніх або хворих батьків матиме інші наслідки для відносин біженця з країною свого колишнього звичайного місця проживання, ніж регулярні візити в цю країну, що здійснюються для проведення відпусток або в цілях встановлення ділових».

Пунктом 134 зазначеного Керівництва встановлено «....тимчасовий візит біженця в свою колишню країну не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною проживання не означає «поселення» і не тягне за собою втрату статусу біженця ...».

Судова колегія звертає увагу на те, що відповідно до рішення відповідача від 04 лютого 2015 року № 37-15 позивач перетинав кордон Афганістану за проїзним документом біженця.

За таких обставинах колегія суддів зазначає, що зважаючи на винятковість обставин, за яких нею був здійснений візит у країну походження, а також здійснення візиту по проїзному документу біженця, поїздки позивача в 2011 та 2012 роках в Афганістан не можуть бути розцінені, як добровільне повернення до країни, яку позивач залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та, як наслідок, втрату особою статусу біженця.

Відповідно до п. 197, п. 203 Настанови з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН вимога надати докази не повинна сприйматись занадто буквально, через складність зробити це в тій особливій ситуації, в якій перебуває особа, яка подала клопотання про надання статусу біженця.

Можливо, що при всіх щирих намаганнях заявника обґрунтовано викласти факти своєї справи, деякі з його заяв все ж можуть не отримати підтвердження. Як було зазначено вище (пункт 196), біженцю важко «довести» кожен елемент своєї справи, і якби це було обов`язковою вимогою, то більшість біженців ніколи б не була визнана такими. Тому часто доводиться тлумачити факти, що викликають сумніви, на користь заявника.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання щодо позбавлення позивача статусу біженця вирішувалось у 2015 році. При цьому, відповідачем не надано доказів, які б свідчили, що протягом 2011-2015 років позивач намагався отримати захист в країні походження в розумінні статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або добровільно проживав там.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 15 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_1 одружений та, згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 04 березня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського управління юстиції у м. Києві, має дитину. Крім того, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець та як платник єдиного податку, про що свідчать відомості Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань і витяг з реєстру платників єдиного податку.

Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про передчасність посилання відповідача на те, що для з`ясування всіх обставин, позивачу направлено запрошення до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в місті Києві для здійснення дій, передбачених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", оскільки докази направлення такого запрошення відповідач не надав.

З урахуванням наведеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що тимчасовий візит до країни походження у зв`язку зі смертю батьків не є підставою для втрати ОСОБА_1 статус біженця та вважати, що він не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, а також не підтверджує, що обставин, на підставі яких позивача було визнано біженцем, більше не існує.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду від 10 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов