Справа № 1.380.2019.002658
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11686/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про скасування вимоги про сплату боргу,

суддя у І інстанції Сподарик Н.І.,

час ухвалення рішення 16 год 08 хв,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 10 вересня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-77-23 від 10 вересня 2018 року (далі Вимога) Головного управління ДФС у Львівській області (далі ГУ ДФС) на загальну суму 2491,12 грн, яка складається із недоїмки з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄВ) у сумі 1690 грн, штрафу у сумі 368,07 грн та пені у сумі 432,15 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 1.380.2019.002658 позов було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що ГУ ДФС не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували самостійне нарахування позивачем ЄВ у сумі 1690 грн, що стало підставою для виникнення недоїмки, зазначеній у Вимозі, або інших доказів, які б свідчили про нарахування позивачу сум ЄВ органом доходів і зборів. Доводи відповідача щодо автоматичного нарахування органом доходів і зборів сум ЄВ суперечать вимогам законодавства і посилання відповідача на дані інтегрованої картки платника є недостатніми для підтвердження виникнення у позивача спірної заборгованості.

Окрім того, позивач не мав статусу фізичної особи-підприємця (далі ФОП) на день винесення оскарженої Вимоги про сплату боргу від 10 вересня 2018 року № Ф-77-23, оскільки припинив свою діяльність, про що є відповідний запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

При цьому відповідач при винесенні Вимоги не врахував наявності іншої вимоги про сплату боргу (недоїмки) з ЄВ від 16 травня 2016 року за № Ф -77-23 на ту ж суму ЄВ.

У апеляційній скарзі ГУ ДФС просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оспорювану Вимогу ГУ ДФС винесено відповідно до приписів статті 59 Податкового кодексу України (далі ПК). Сума боргу складається з 1690,60 грн заборгованості, 368,07 грн штрафної санкції та 432,45 грн пені за несвоєчасну сплату ЄВ по розрахунку фінансових санкцій та пені від 13 липня 2018 року № 008333/13-01-13-11/.

Представник ГУ ДФС у судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Відповідно до преамбули Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-VI), він визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Приписами частини 2 статті 2 Закону № 2464-VI передбачено, що виключно цим Законом визначаються:

принципи збору та ведення обліку єдиного внеску;

платники єдиного внеску;

порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску;

розмір єдиного внеску;

орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність;

склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування;

порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до положень пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

За правилами пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Приписами пункту 3 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом є недоїмкою (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI).

На думку апеляційного суду, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що вказані правові норми вказують на те, що необхідною умовою для сплати ОСОБА_2 є здійснення цією особою підприємницької діяльності, неотримання доходу від такої діяльності не дає підстав для звільнення від сплати ЄВ, а сума ЄВ не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Приписами пунктів 6, 7 статті 13 Закону № 2464-VI та розділу VI Інструкції «Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за № 508/26953 (далі Порядок № 449), передбачено право органів доходів і зборів застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом, стягувати з платників несплачені суми ЄВ.

Положеннями статті 25 Закону № 2464-VI та пункту 3 Розділу VI Порядку № 449 передбачено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Згідно з пунктом 4 розділу VI Інструкції № 449 після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. При надсиланні вимоги платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення корінець вимоги залишається в органі доходів і зборів. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис, - в органі доходів і зборів. Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

За правилами пункту 4 розділу VI Інструкції № 449 передбачено можливість формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) на підставі:

актів документальних перевірок;

звітів платника про нарахування єдиного внеску;

облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Під час формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: перша частина - літера «Ю» (вимога до юридичної особи) або «Ф» (вимога до фізичної особи), друга частина - порядковий номер, третя частина - літера «У» (узгоджена вимога).

У ході апеляційного розгляду представником ГУ ДФС не заперечувалося те, що оспорювана Вимога була надіслана не за наслідками документальної перевірки позивача контролюючим органом.

Відповідно до повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця від 31 липня 2014 року (а.с. 37) у цей день внесено запис № 4011195 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , НОМЕР_1 .

Окрім того, 15 січня 2015 року ФОП ОСОБА_1 був знятий з обліку як платник податків, про що свідчить запис у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань (а.с.23).

Разом із тим, у матеріалах справи наявна вимога про сплату боргу (недоїмки) з ЄВ від 16 травня 2016 року № Ф-77-23 на суму 1690,60 грн (а.с. 35), яка є чинною, що не заперечується відповідачем.

Представник ГУ ДФС не зміг пояснити апеляційному суду наявність двох вимог зі сплати ЄВ на одні у ту ж суму за умови припинення позивачем підприємницької діяльності та зняття з обліку, як платника податків, ще 15 січня 2015 року.

Водночас суд першої інстанції доречно звернув увагу на те, що ГУ ДФС не надано у ході розгляду справи будь-яких доказів як на підтвердження самостійного нарахування позивачем сум ЄВ у розмірі 1690,60 грн, так і на підтвердження нарахування ЄВ у такому розмірі позивачу контролюючим органом за наслідками документальної перевірки, що стало б підставою для виникнення недоїмки, зазначеної у оскаржуваній Вимозі.

При цьому, на думку апеляційного суду, судом першої інстанції правомірно відхилено доводи ГУ ДФС про проведення нарахування ЄВ у автоматичному режимі з огляду на відсутність доказів про період, за який проведеного нарахування, та приписи частини 3 статті 9 Закону № 2464-VI і пункту 10 розділу IV Інструкції.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 1.380.2019.002658 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 05 грудня 2019 року.