Справа № 813/1830/17
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/1830/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Тронки О.В.,

представника відповідачів Дулебко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, Державної казначейської служби України про визнання неправомірною відмови, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

18.05.2017 до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - позивач) до територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, місцезнаходження: 79005, м. Львів, вул. Драгоманова, 25 (далі - ТУ ДСА у Львівській області), Державної судової адміністрації України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5 (далі - ДСА України), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, Державної казначейської служби України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6 (далі - третя особа), в якому просить суд:

- визнати неправомірною відмову територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області про проведення нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку;

- зобов`язати територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги при звільненні у відставку позивача у відповідності до положень ч.3 ст.43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 з відповідними змінами від 24.02.1994, внесеними Законом України «Про статус суддів», у розмірі 31-ї заробітної плати за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Ухвалою від 22.05.2017 суддя прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 14.06.2017 суд зупинив провадження у справі.

Ухвалою від 11.12.2017 суд поновив провадження у справі.

Ухвалою від 11.12.2017 суд зупинив провадження у справі.

Ухвалою від 28.10.2019 суд поновив провадження у справі.

Ухвалою від 13.11.2019 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що застосуванню підлягають норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів», чинні на час подачі ним заяви про звільнення у відставку та розгляду такої заяви Вищою радою юстиції. Вважає, що факт виникнення права на відставку (25.05.2005), а отже і право на отримання вихідної допомоги мав місце під час дії Закону України від 15.12.1992 № 2862-ХІІ «Про статус суддів». Крім цього, вихідна допомога є гарантією правового статусу і особливою формою соціального забезпечення судді, а тому не може бути скасована шляхом внесення змін до законодавства.

ДСА України подала заперечення на позов, в якому проти позову запеерчила., просила суд відмовити в задоволенні позову повністю. Заперечення обґрунтовані тим, що на час прийняття рішення про звільнення судді ОСОБА_1 діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010, стаття 136 якого передбачала виплату вихідної допомоги. Однак, зазначена стаття виключена відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України». ТУ ДСА України є розпорядником коштів нижчого рівня та здійснює нарахування працівникам апарату суду та суддям виплат, передбачених чинними нормативними актами, в межах коштів, затверджених кошторисом видатків на відповідний рік. Видатки на утримання кожного суду виписані окремим рядком у додатку № 8 до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний фінансовий рік. Відповідно до ст.ст.145, 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» державна судова адміністрація України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності суддів загальної юрисдикції, проте не наділена повноваженнями видавати накази щодо суддів та здійснювати нарахування та виплату їм будь-яких виплат, що відноситься в свою чергу до компетенції голови суду, про що останнім видається наказ. Вважає, що своїми рішеннями, дією чи бездіяльністю не порушувала прав та законних інтересів позивача.

ТУ ДСА у Львівській області подало заперечення на позов, в якому задоволення позову заперечило, просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. Заперечення обґрунтовані тим, що згідно з п.3.2. рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 вихідна допомога за своєю правовою природою є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Така виплачується з метою забезпечення судді належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, з хворобою, інвалідністю, старістю.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечила, просила суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Третя особа явку представника в судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Клопотань про розгляд справи без участі її представника до суду не надходило.

Заслухавши пояснення представника відповідачів, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд становив наступне.

19-20.06.1990 згідно з ухвалою 1-ї сесії 1-го демократичного скликання Львівської обласної ради позивач обраний суддею Перемишлянського районного народного суду, до виконання обов`язків приступив 02.07.2019. Постановою Верховної Ради України №1779-111 від 01.06.2000 позивач обраний суддею Перемишлянського районного суду Львівської області безстроково. Указом Президента України про переведення суддів №1145/2001 від 20.11.2001 позивача переведено на роботу на посаду судді Галицького районного суду м.Львова. Указом Президента України про переведення суддів №503/2002 від 03.08.2002 переведений на роботу на посаду судді Сихівського районного суду м.Львова.

Керуючись Рішенням Конституційного суду України у справі № 1-8/2016 від 08.06.2016, яким визначено неконституційними ряд положень діючого до 30.09.2016 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів», позивач скористався своїм правом на відставку, оскільки мав відповідний стаж роботи на посаді судді.

Постановою Верховної Ради України № 1515-VІІІ від 08.09.2016 «Про звільнення судді» позивач звільнений з посади судді у зв`язку з поданням про відставку відповідно до п.9 ч. 5 ст. 126 Конституції України. Наказом голови Сихівського районного суду м.Львова від 19.09.2016 № 112/К позивач виведений зі штату суду. Стаж судді, який дає позивачу право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці, становить 31 рік 6 місяців та 24 дні.

Під час звільнення позивачу нараховано та перераховано на картковий рахунок розрахункові кошти, які складають заробітну плату за вересень 2016 року та компенсацію за невикористану відпустку. Сума вихідної допомоги, на яку, на його думку, у нього виникнуло право, не нарахована та не виплачена.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Згідно зі статею 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) (далі - Закон України № 2453-VI) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 вказаного Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 №1-2/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсії і щомісячного грошового довічного утримання суддів у відставці), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним становищем та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їх за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів дає підстави висувати до судді високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

У своєму рішенні Конституційний Суд України вказав, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію).

Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене статею 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Надаючи оцінку аргументам позивача щодо застосування норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів», чинних на час подачі ним заяви про звільнення у відставку та розгляду такої заяви Вищою радою юстиції, суд зазначає наступне.

За правилами частин другої та шостої статті 111 Закону України №2453-VI (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд встановив, що позивача звільнено у відставку на підставі постанови Верховної Ради України № 1515-VIIІ від 08.09.2016, тобто у той час коли ще не набрали чинності норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ, які вступили в дію 30.09.2016, а діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ, у якому відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги. А тому, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання заяви про відставку до Вищої ради юстиції, у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку.

Частиною шостою статті 47 Закону України № 2453-VI визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

При цьому, на думку суду, відмова відповідачів у виплаті вихідної допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, оскільки законодавство, чинне на момент його виходу у відставку, виплату вихідної допомоги вже не передбачало.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що вихідна допомога є гарантією правового статусу і особливою формою соціального забезпечення судді, а тому не може бути скасована шляхом внесення змін до законодавства, оскільки у рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.

Окрім того, рішення щодо неконституційності Закону України № 1166-VII, в частині виключення статті 136 із Закону України № 2453-VI, Конституційний Суд України не приймав.

Суд при розгляді справи враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.05.2019 у справі №826/3711/16.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що на день виходу позивача у відставку відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позову та стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку в розмірі 31-ї заробітної плати за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Також суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення від 10.03.2011 у справі «Сук проти України», у якому зазначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни.

Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст.78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, Державної казначейської служби України про визнання неправомірною відмови, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 05.12.2019.

Суддя А.Г. Гулик