Справа № 320/2167/19
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2019 року № 320/2167/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Київській області, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу №Ф-6548-50 від 05.02.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що власну підприємницьку діяльність припинив у 2010 році. Постановою Київського окружного адміністративного суду від 15.06.2010 у справі №2а-910/10/1070 за позовом Тетіївської МДПІ до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 припинено його підприємницьку діяльність. Позивачу було достовірно відомо про те, що податковий орган отримав копію рішення суду та був обізнаний про те, що підприємницька діяльність ФОП ОСОБА_1 була припинена. Незважаючи на це, відповідач прийняв спірну вимогу яка, на думку позивача, є такою, що суперечить вимогам Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", оскільки дія даного Закону в частині обов`язку зі сплати єдиного внеску за умови припинення підприємницької діяльності на нього не поширюється.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.05.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання.

Відповідач надав суду відзив на позов, в якому зазначив, що 22.04.2019 державним реєстратором внесено запис про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1. Оскільки відомості про припинення фізичної особи-підприємця внесено лише в квітні 2019 року, то у позивача відповідно до даних інтегрованої картки платника податків обліковується загальна сума заборгованості по єдиному соціальному внеску в розмірі 5211,36 грн., у зв`язку з чим, відповідачем була винесена податкова вимога.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

16.05.2006 Тетіївською районною державною адміністрацією Київської області позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 15.06.2010 по справі №2а-910/10/1070 за позовом Тетіївської МДПІ Київської області до ФОП ОСОБА_1 про припинення підприємницької діяльності, позовні вимоги задоволено повністю. Підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 припинено. Копію постанови після набрання нею законної сили надіслати державному реєстратору за місцезнаходження відповідача.

16.04.2019 позивачем отримано вимогу про плату боргу (недоїмки) №Ф-6548-50 від 05.02.2019 яка винесена відповідачем на суму 2457,18 грн..

22.04.2019 державним реєстратором проведено реєстраційні дії «Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням або за судовим рішенням, що не пов`язано з банкрутством».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку врегульовані Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (надалі - Закон № 2464-VI).

Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є також фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Водночас, особливості сплати ЄСВ в залежності від категорії його платників визначено статтею 4 Закону № 2464-VI.

Згідно з пунктами 1 та 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: - для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; - для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Тож, враховуючи лише ту обставину, що ОСОБА_1 мав статус підприємця, відповідач в автоматичному режимі здійснив нарахування йому ЄСВ у розмірі мінімального страхового внеску за весь період з моменту набрання чинності змін, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII до ст. 7 Закону №2464-VI.

В той же час позивач доводить неправомірність такого нарахування посилаючись на висновки, зроблені судом у справі №2а-910/10/1070 за адміністративним позовом Тетіївської МДПІ Київської області до ФОП ОСОБА_1 про припинення підприємницької діяльності.

Так, суд у вказаній справі, виходячи з тієї обставини, що ФОП ОСОБА_1 не подавав звітності до податкових органів більше року, дійшов висновку про обґрунтованість вимог Тетіївської МДПІ щодо припинення його підприємницької діяльності, у зв`язку з чим позов задовольнив та припинив підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1. Вказане рішення суду набрало законної сили 30.11.2010.

Незважаючи на наявність приписів суду зобов`язального характеру щодо необхідності направлення судового рішення до державного реєстратора, копію постанови суду державному реєстратору направлено так і не було. Відповідно й записи у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відносно ФОП ОСОБА_1 щодо припинення його підприємницької діяльності за рішенням суду не вносились.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на ту обставину, що правове регулювання питання припинення підприємницької діяльності на момент винесення відповідного судового рішення здійснювалося за правилами статті 49 Закону України від 15.05.2003 №755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (надалі Закон №755-IV) в редакції чинній на момент винесення судом рішення щодо припинення підприємницької діяльності.

Так, згідно з приписами частини першої вищевказаної норми Закону №755-IV суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи - підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи - підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця. Дата надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця вноситься державним реєстратором до журналу обліку реєстраційних дій.

Відповідно ж до частини третьої статті 49 Закону №755-IV державний реєстратор зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця та в той же день повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України та фізичну особу - підприємця, щодо якої було постановлено судове рішення, про внесення такого запису.

Проте, як вже встановлено судом, всупереч вимогам Закону №755-IV постанова суду у справі про припинення підприємницької діяльності до державного реєстратора не направлялася, що мало своїм наслідком збереження за ОСОБА_1 статусу підприємця відповідно до облікових записів державного реєстру та записів податкового органу незважаючи на наявність такого, що набрало законної сили судового рішення.

Саме це в подальшому призвело до порушення прав особи з боку податкового органу шляхом нарахування ЄСВ, тобто внаслідок обставин, що ніяк не залежали від волі особи, через бездіяльність суду, який мав повідомити про прийняте ним рішення державного реєстратора у спосіб, що визначений законом, але цього не зробив, судового рішення не надіслав. Подібні ситуації чинним законодавством України не врегульовані.

Відповідно до частини шостої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, сталою практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності, як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.1999 в справі "Брумареску проти Румунії" зазначено, що право на справедливий розгляд в суді, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, має тлумачитися у світлі Преамбули до Конвенції, яка проголошує, між іншим, верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву (пункт 61).

В контексті обставин даної адміністративної справи принцип правової певності знаходить своє відображення в наявності рішення у формі постанови Київського окружного адміністративного суду від 15.06.2010, яке набрало законної сили 30.11.2010, у зв`язку з чим ОСОБА_1 мав законні підстави сподіватися, що його підприємницька діяльність буде припинена з ініціативи або податкового органу, який виступав позивачем у справі №2а-910/10/1070, або ж з ініціативи суду, який в силу вимог закону зобов`язався направити рішення суду державному реєстратору для внесення відповідного запису до державного реєстру.

Однак, невиправдана бездіяльність державних органів призвела до порушення прав особи внаслідок покладення на неї фінансового тягаря зі сплати ЄСВ через саму лише наявність у неї статусу підприємця, який всупереч її законним очікуванням, виявився не припиненим, внаслідок чого вимога відповідача про сплату боргу (недоїмки) ставить під сумнів висновки сформульовані судом у справі №2а-910/10/1070, де судове рішення, яке набрало законної сили, набуло статусу остаточного.

Тож з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалася з питань застосування принципу правової певності, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини, як джерела права в Україні, зважаючи на те, що твердження позивача про припинення ним підприємницької діяльності з 30.11.2010 відповідач не спростував ніяким чином, суд робить висновок щодо протиправності вимог податкового органу з приводу необхідності сплати ОСОБА_1 єдиного соціального внеску.

Відтак, наведене свідчить, що у відповідача були відсутні правові підстави для формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05.02.2019 №Ф-6548-50 та направлення її до виконання до органів державної виконавчої служби, а тому така вимога від 05.02.2019 №Ф-6548-50 є протиправною та підлягає скасуванню.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено принцип законності, який вимагає, щоб органи державної влади та їх посадові особи діяли тільки на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. На виконання цих вимог відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6548-50 від 05.02.2019 винесену Головним управлінням ДФС у Київській області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лиска І.Г.