Справа № 480/1031/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 р. м. ХарківСправа № 480/1031/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Бенедик А.П. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2019, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько (повний текст складено 25.07.19) по справі № 480/1031/19

за позовом Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Сумській області

до Сумської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Сумській області, звернулося до суду з позовом до Сумської міської ради, з врахуванням уточненого позову, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Сумської міської ради від 28 листопада 2018 року № 4221-МР в частині відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Управлінню Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Сумській області для будівництва багатоквартирних житлових будинків площею 0,8553 га, за адресою: АДРЕСА_1 , біля будинку АДРЕСА_2 б (кадастровий номер :05:002:0052) та рішення Сумської міської ради від 28 листопада 2018 року №4183-МР Про погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 Ковпака, біля будинку № АДРЕСА_2 б у частині погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , біля будинку АДРЕСА_2 б, кадастровий номер :2, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Суми на три земельні ділянки площами: 0,5174 га; 0,2878 га; 0,0501 га;

- зобов`язати Сумську міську раду затвердити на пленарному засіданні проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Управлінню Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Сумській області.

Рішенням Сумського оружного адміністративного суду від 16.07.2019 позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Сумської міської ради від 28 листопада 2018 року № 4221-МР в частині відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Управлінню Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Сумській області для будівництва багатоквартирних житлових будинків площею 0,8553 га, за адресою: АДРЕСА_1 , біля будинку № АДРЕСА_3 (кадастровий номер :05:002:0052).

Зобов`язано Сумську міську раду повторно розглянути на пленарному засіданні питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Управлінню Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Сумській області та прийняти рішення відповідно до вимог земельного законодавства України з відповідним обґрунтуванням.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням позивач, звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути на пленарному засіданні питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу та прийняти рішення відповідно до вимог земельного законодавства України з відповідним обґрунтуванням та відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Управління Держспецзв`язку в Сумській області до Сумської міської ради у частині щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 28 листопада 2018 року №4183-МР «Про погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 вул. Ковпака, біля будинку АДРЕСА_4 77б, кадастровий номер :2, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Суми на три земельні ділянки площами: 0,5174 га, 0,2878 га, 0,0501 га» та зобов`язання відповідача затвердити на пленарному засіданні проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачу. Просив змінити рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 у справі № 480/1031/19 в частині адреси земельної ділянки, зазначивши адресу: АДРЕСА_2 б.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо дискреційності повноважень відповідача, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема затвердити технічну документацію або ні.

Також стверджує, що суд першої інстанції не надав жодної правової оцінки обґрунтуванням відповідача щодо підстав прийняття рішення, а саме: підстав для поділу земельної ділянки, на яку рішенням відповідача «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» від 25.03.2015 за № 4193-МР було надано позивачу дозвіл на розробку відповідного проекту землеустрою.

Сумською міською радою надано до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначається про відсутність сформованої земельної ділянки, зважаючи на дані Державного земельного кадастру за кадастровим номером :05:002:0052. Відповідно, посилаючись на вимоги ч. 5 ст. 116 Закону України «Про Державний земельний кадастр», вказує, що відсутність у позивача сформованої земельної ділянки робить неможливим прийняття Сумською міською радою рішення про затвердження проекту землеустрою.

В судовому засіданні представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, вважаючи прийняте судове рішення законним та обґрунтованим.

Представник позивача вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог поданої позивачем апеляційної скарги з огляду на наступне.

В суді першої інстанції встановлено та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, що 28.11.2018 відповідач прийняв оскаржуване рішення № 4221-МР Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та наданні в постійне користування земельної ділянки Управлінню Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Сумській області за адресою: м. Суми, вул. Ковпака, біля будинку №77б.

Вказаним рішенням відповідач відмовив у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та наданні в постійне користування Управлінню Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Сумській області земельної ділянки для будівництва багатоквартирних житлових будинків за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,8553 га, за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 б (кадастровий номер :05:002:0052).

Зазначеному рішенню у той же день передувало прийняте відповідачем рішення №4183-МР Про погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , біля АДРЕСА_2 б. Вказаним рішенням відповідач погодив технічну документацію із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , біля АДРЕСА_2 б, кадастровий номер :05:002:0052, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Суми на три земельні ділянки площами: 0,5174 га; 0,2878 га; 0,0501 га. Категорія та функціональне призначення земельної ділянки: землі житлової та громадської забудови Сумської міської ради для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку.

Не погодившись з такими рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи в частині задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовна вимога про зобов`язання Сумської міської ради затвердити на пленарному засіданні проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки Управлінню Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Сумській області, є такою, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає. Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Суми.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

Згідно із ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За правилами ч.ч. 4, 6, 14, 15 вказаної статті Земельного кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Зміна типу акціонерного товариства або перетворення акціонерного товариства в інше господарське товариство не є підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою або технічної документації із землеустрою.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Разом з цим, відповідно до ч. 2 ст. 186-1 Земельного Кодексу України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах населеного пункту або земельної ділянки за межами населеного пункту, на якій розташовано об`єкт будівництва або планується розташування такого об`єкта (крім проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зони відчуження або зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи), подається також на погодження до структурних підрозділів районних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій у сфері містобудування та архітектури, а якщо місто не входить до території певного району, - до виконавчого органу міської ради у сфері містобудування та архітектури, а в разі, якщо такий орган не утворений, - до органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань містобудування та архітектури чи структурного підрозділу обласної державної адміністрації з питань містобудування та архітектури.

Згідно із ч. 6 ст. 186-1 Земельного Кодексу України підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.

У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.

Під час вирішення спору по суті, судом першої інстанції надано вірну правову оцінку спірним правовідносинам та правильно враховано, що відповідач як орган місцевого самоврядування уповноважений на вирішення спірного питання, а отже в силу наведених правових норм має діяти у встановленому порядку, у тому числі розглянути по суті відповідне клопотання про затвердження проекту із землеустрою і прийняти одне із рішень - про його затвердження чи відмову у задоволенні відповідного клопотання.

Водночас, як свідчать наведені приписи, відмова у затвердженні проекту із землеустрою має бути обґрунтована наявністю відповідних підстав, передбачених земельних законодавством, тобто бути мотивованою та стосуватись лише спірного питання.

Разом з цим, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач приймаючи оспорюване рішення не навів жодного обґрунтування. Будь-яке обґрунтування було відсутнє (не проголошувалось) під час обговорення вказаного рішення.

Під час судового розгляду відповідач, обгрутовуючи правомірність відмови у затвердженні проекту землеустрою, вказує на невідповідність поданого проекту прийнятому рішенню про поділ земельної ділянки (кадастровий номер :05:002:0052), яка перебувала у комунальній власності територіальної громади м. Суми, на три земельні ділянки площами: 0,5174 га; 0,2878 га; 0,0501 га.

Таке обгрунтування доводів відповідача не приймається колегією суддів, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 77 КАС України, згідно яких у цій справі суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У зв`язку з викладеним, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що вказане рішення є протиправним, оскільки неможливо надати оцінку його змісту без надання оцінки мотивам з яких приймалось оскаржуване рішення.

При цьому враховується прийняття відповідачем оскарженого рішення всупереч наданої інформації Правового управління Сумської міської ради від 24.10.2018 №99/07-13.01/08, якою було звернуто окрему увагу, що в рішенні органу місцевого самоврядування про відмову в задоволенні вимог заявника повинні бути зазначені підстави відмови з посиланням на правові норми (стаття 40 Конституції України, пункт 2 частини 3 статті 28 Регламенту роботи Сумської міської ради, затвердженого рішенням Сумської міської ради від 26.11.2015 № 1 (зі змінами). Не зважаючи на вимоги чинних нормативних актів у пропонованому проекті рішення не були визначені вмотивовані правові підстави відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та наданні її в постійне користування (https://smr.gov.ua/images/documents/Proekty/Poriadok_sesii/2018/11-28/2/115.pdf).

Таким чином, оскільки відповідачем не було обгрунтовано належним чином вирішення питання про затвердження позивачу проекту із землеустрою у порядку, встановленому земельним законодавством, не перевірено правомірність поданого проекту на предмет дотримання приписів земельного законодавства, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що оспорюване рішення не може відповідати критерію обґрунтованості і правомірності, що є безумовною підставою для його скасування.

Разом з цим, враховуючи, що відповідач у встановленому порядку не вирішив питання щодо затвердження позивачу проекту землеустрою, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити ці дії в судовому порядку є фактично втручання у його дискреційні повноваження.

Питання щодо затвердження проекту землеустрою або відмова у такому затвердженні, так само як і передача земельної ділянки у власність у даному випадку належить до дискреційних повноважень Сумської міської ради.

Верховний Суд у постанові від 17.10.2019 по справі № 816/1790/18 вказав, що поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

В той же час зобов`язання позивача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

Однак, як і будь-який інших спосіб захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У постанові від 05.09.2018 у справі №826/9727/16 Верховний Суд аналізував застосування п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України і дійшов висновку, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Аналогічний правовий висновок висвітлено й у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №2340/2921/18.

У цій справі сукупність цих підстав не була підтверджена належним чином в ході судового розгляду, тому висновок про зобов`язання відповідача саме повторно розглянути клопотання позивача виступав належним способом захисту порушеного права у цьому випадку.

При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що предметом спору не є надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, наявність якого у позивача не зумовлює безпосередній обов`язок у відповідача на виділення земельної ділянки, а затвердження вже виготовленого та погодженого проекту землеустрою, наслідком якого є виникнення у позивача права на отримання земельної ділянки у користування. Адже, як зазначив Верховний Суд у постанові від 23.10.19 у справі № п/811/1137/16, рішення про затвердження проекту землеустрою є одночасно рішенням про передачу земельної ділянки у власність чи у користування.

В той же час, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх вищеназваних підстав для затвердження проекту землеустрою, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. Відповідно, прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для цього, може бути необґрунтованим та призвести до передачі позивачу земельної ділянки всупереч вимогам діючого законодавства, зокрема щодо розробленої органом місцевого самоврядування містобудівної документації.

У цій справі окружний адміністративний суд виходив з того, що відсутні підстави у суду перевіряти відповідність поданих позивачем документів для затвердження проекту землеустрою виключно з підстав відсутності на час прийняття рішення відповідного обгрунтування (що не виключає наявності законних підстав для прийняття відповідачем такого рішення), а тому вважав ефективним способом захисту зобов`язання повторно розглянути зазначене питання на пленарному засіданні з наведення відповідного обгрунтування, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.01.2019 (справа №824/332/17-а).

Щодо доводів апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позовних вимог стосовно визнання протиправним та скасування рішення Сумської міської ради від 28.11.2018 № 4183-МР Про погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 Ковпака, біля будинку АДРЕСА_2 б у частині погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_5 будинку АДРЕСА_2 б, кадастровий номер :2, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Суми на три земельні ділянки площами: 0,5174 га; 0,2878 га; 0,0501 га, колегія суддів виходить з наступного.

В якості підстав для прийняття такого рішення вказано на дію рішення Сумської міської ради від 08.08.2018 № 3760-МР «Про надання дозволу на розроблення технічної документації щодо поділу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , біля АДРЕСА_2 б», розгляд технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки відповідно до статей 12, 79-1. частини 12 статті 186 Земельного кодексу України, статті 56 Закону України «Про землеустрій», пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Колегія суддів приймає до уваги доводи відповідача, що рішення Сумської міської ради від 08.08.2018 № 3760-МР, яке було підставою розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу спірної земельної ділянки, не оскаржувалось.

Судом апеляційної інстанції було витребувано у Сумської міської ради письмові пояснення з відповідним документальним підтвердженням підстав та мотивів обґрунтованості прийняття оскарженого рішення від 28.11.2018 № 4183-МР Про погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 вул. Ковпака, біля будинку 77б, з огляду на виконання постанови Зарічного районного суду м. Суми від 18.05.2017 у справі № 591/2039/17, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 03.07.2017, та постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2018 у справі № 818/2225/17.

На виконання вимог суду відповідачем надано пояснення разом з документальними підтвердженнями, з яких встановлено, що Протоколом засідання координаційної ради з питань громадського (партиципаторного) бюджету м. Суми від 11.11.2016 був затверджений перелік проектів-переможців громадського (партиципаторного) бюджету м. Суми, які будуть реалізовуватись у 2017 році.

Пунктом 5 рішення Сумської міської ради від 21.12.2016 № 1537-МР «Про міський бюджет на 2017 рік» був затверджений на 2017 рік перелік об`єктів, фінансування яких буде здійснюватися за рахунок коштів бюджету розвитку, згідно з додатком № 7 до цього рішення. У відповідності до прийнятого рішення 07.02.2017 було затверджене завдання на проектування скверу біля будинку АДРЕСА_6 б по АДРЕСА_1 Суми, територіальне розташування якого співпадає з бажаною для отримання позивачем земельною ділянкою, проект землеустрою по якій він намагається затвердити шляхом покладення відповідного обов`язку на відповідача у судовому порядку.

Відповідно до ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно пункту 34 частини 1 статті 26 Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону регулювання земельних відносин.

Вказана норма закону є одним із засобів забезпечення провідної ролі міських ряд, як органів місцевого самоврядування, які покликані представляти відповідні територіальні громади та здійснювати від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування. Виключна компетенція місцевих рад означає, що ніякі інші органи чи посадові особи не мають права приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції рад.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно ч.1 ст.71 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Пунктом «а» ч.1 ст.12 Земельного кодексу України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного урядування».

Принцип «належного урядування», зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовний спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості уникати виконання своїх обов`язків.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Положеннями частини 1, 2 ст.77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В проекті землеустрою скаржника є довідка Головного управління Держземагентства у Сумській області від 06.05.2015 № 1454/01.23, де зазначено, що земельна ділянка знаходиться в комунальній власності.

На момент прийняття Сумською міською радою рішення від 28.11.2018 № 4183-МР «Про погодження технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , біля АДРЕСА_2 б» рішення Сумською міською радою про передачу цієї земельної ділянки в постійне користування позивачу не було прийнято, а судовими рішення по справам № 591/2039/17 та 818/2225/17 не було зобов`язано Сумську міську раду прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою позивача.

Також, надання Сумською міською радою дозволу Управлінню Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Сумській області на розробку проекту землеустрою спірної земельної ділянки не може свідчити про наявність волевиявлення органу місцевого самоврядування на передачу цієї земельної ділянки у користування на майбутнє, оскільки статті 123, ст. 186-1 Земельного кодексу України передбачають право органу місцевого самоврядування відмовити в затвердженні проекту землеустрою, зважаючи на його невідповідність містобудівній документації.

В свою чергу, відповідач надав докази розроблення містобудівної документації за наявного виділення необхідних коштів з місцевого бюджету для здійснення благоустрою міста, яка зумовила необхідність поділу спірної земельної ділянки, що свідчить про обгрунтованість оскарженого рішення органу місцевого самоврядування (відсутність свавільності), його прийняття у межах наданих повноважень та у спосіб, визначений законодавством.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, а також те, що в судовому засіданні було встановлено, що рішення Сумської міської ради від 28.11.2018 № 4183-МР прийняте з дотриманням норм чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірно висновку про відмову у задоволенні таких позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги, стосовно зміни рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 у справі № 480/1031/19 в частині правильного зазначення адреси земельної ділянки: АДРЕСА_1 77б. Колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися з цього приводу до суду першої інстанції із заявою про виправлення описки, відповідно до вимог ст. 253 КАС України. Допущення судом першої інстанції описки в судовому рішенні не може бути підставою для його скасування.

За таких обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла до висновку про те, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим, оскільки спір вирішений у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, що зумовлює застосування приписів ст. 316 КАС України про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст.243, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України в Сумській області залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 16.07.2019 по справі № 480/1031/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 06.12.2019