Справа № 420/1147/19
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1147/19
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

при секретарі Ханділян Г.В.,

за участю представника відповідача Тарановського Р.В.,

апелянта ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області, про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДФС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-301114-51 від 16 листопада 2018 року; зобов`язання Головного управління ДФС в Одеській області виключити з інтегрованої автоматизованої системи «Податковий блок» запис про заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , зі сплати єдиного соціального внеску у сумі 15 819,54 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464 від 08.07.2010, однозначно та буквально не врегульовано відносини щодо нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування при одночасному перебуванні фізичної особи у трудових відносинах та здійсненні незалежної професійної діяльності.

Вказував, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат за діючими видами соціального страхування; вказана мета досягається шляхом сплати мінімального страхового внеску. На переконання позивача, сплата ним єдиного соціального внеску як фізичною особою підприємцем та сплата такого внеску роботодавцем є фактично подвійною сплатою єдиного соціального внеску. Позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за період, за який сформована оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачам, як фізичною особою підприємцем.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 12 вересня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- підприємницька діяльність позивача була офіційно призупинена на підставі відповідної заяви, поданої до ДПІ Малиновського району м. Одеси у 2008 році;

- посилання на рішення Верховного Суду від 05.11.2018 у справі № 820/1538/17;

- позивач звільнений від сплати єдиного внеску, оскільки за нього, як за найманого працівника, підприємство, як податковий агент, здійснює сплату єдиного внеску;

- посилання на судову практику Окружного адміністративного суду м. Києва, Рівненського окружного адміністративного суду, Одеського окружного адміністративного суду.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність її часткового задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстрований фізичною особою-підприємцем з 21.10.2002, перебуває на податковому обліку у ДПІ Малиновського району міста Одеси, є платником єдиного податку, без найманих працівників (2 категорія). Свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування № від 01.10.2002. Основний вид діяльності ФОП ОСОБА_1 , згідно з кодом Квед:74.14.0 Консультування з питань комерційної діяльності та управління.

З 31.08.2003 ОСОБА_1 , працює в Одеському юридичному інституті Національного університету внутрішніх справ. Зараз займає посаду завідуючого кафедри трудового, земельного та екологічного права Одеського державного університету внутрішніх справ, що підтверджується копією трудової книжки позивача.

16.11.2018 Головним управлінням ДФС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-30114/51, згідно якої, за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів рахується заборгованість зі сплати єдиного соціального внесу у розмірі 15 819,54 гривень.

Вважаючи безпідставним нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, а вимогу про сплату боргу (недоїмки) такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) прийнята Головним управлінням правомірно, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Проте з вказаним висновком погодитись не можна з огляду на наступне.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 (далі Закон України № 2464-VI) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

На підставі пункту 2 статті 1 Закону України №2 464-VI встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За правилами статті 3 Закону України № 2464-VI, збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами: законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску; прозорості та публічності діяльності органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску; захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України № 2464-VI, платниками єдиного внеску є, зокрема:

- роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

- фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

- суд першої інстанції в порушення принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі не витребував оригінал заяви про призупинення підприємницької діяльності.

Згідно з частиною 4 статті 4 Закону України № 2464-VI регламентовано, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 6 Закону України № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

На підставі частини 1 статті 7 Закону України № 2464-VI (у редакції, чинній на момент виникнення недоїмки), єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

При оцінці того, чи є втручання відповідача «необхідним в демократичному суспільстві», суд бере до уваги свободу розсуду, яка надається державі та її державним органам.

Тим не менш, суд вважає, що обов`язок відповідача - продемонструвати існування «нагальної суспільної потреби» для даного втручання та його пропорційності легітимній меті.

Пропорційність втручання означає забезпечення державою (її судовими органами) справедливого балансу між, з одного боку, правами позивача, та, з іншого боку, з інтересами суспільства у цілому. Отже, будь-яке непропорційне втручання в права особи (незабезпечення справедливого балансу) не буде вважатись «необхідним у демократичному суспільстві».

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Отже, суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми. Відтак, важливим є визначити, чи належним чином національні органи влади використали свою свободу повноважень, звинувативши позивача у несплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Разом з тим, в ході судового розгляду позивач зазначав, що його підприємницька діяльність як фізичної особи-підприємця була призупинена на підставі відповідної заяви, поданої до ДПІ у Малиновському районі м. Одеси у 2008 році.

При цьому колегія суддів враховує схожі за змістом висновки Верховного Суду у рішенні від 05 листопада 2018 року, справа № 820/1538/17, № судового рішення В ЄДРСРУ 77661749, в якому зазначається, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, в тому числі, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.

Отже, внесення 19.02.2019 державним реєстратором запису до Державного реєстру про держану реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача як фізичної особи-підприємця та інформація щодо не зняття з обліку (кор не пусті) (а.с.108) не можуть, з урахуванням висновків Верховного Суду, достеменно свідчити про здійснення такою особою підприємницької діяльності.

Суд першої інстанції вказаних обставин не врахував, хоча останні мають вирішальне значення для висновку щодо пропорційності втручання державного органу у розумінні принципу «належного урядування», а, отже, і при вирішенні питання законності оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Отже, на підставі викладеного колегія суддів доходить висновку, що оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) прийнята протиправно, а відтак належить до скасування.

Разом з тим позовна вимога про зобов`язання Головного управління ДФС в Одеській області виключити з інтегрованої автоматизованої системи «Податковий блок» запис про заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , зі сплати єдиного соціального внеску у сумі 15 819,54 гривень, задоволенню не належить з огляду на таке.

Слід зазначити, що судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання і не може визначати правовідносини між сторонами на майбутнє. Крім того, можливе внесення змін до нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини.

Проте, виключення з інтегрованої автоматизованої системи «Податковий блок» запису про заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , зі сплати єдиного соціального внеску у сумі 15 819,54 гривень випливає зі скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким адміністративний позов слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року у справі № 420/1147/19 скасувати, ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-301114-51 від 16 листопада 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення 06 грудня 2019 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Г.В. Семенюк

Суддя: С.Д. Домусчі