Справа № 420/5893/19
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5893/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Бутенко А.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10), за участю 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору Управління поліції охорони в Одеській області (65074, м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 70-А,) про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, за участю 3-ї особи без самостійних мг на предмет спору Управління поліції охорони в Одеській області, в якому просить суд:

- Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення листом Департаменту фінансово-облікової політики МВС України від 03.07.2019 року № 15/2-2539 матеріалів щодо здійснення ОСОБА_1 виплати одноразової грошової допомоги без прийняття Міністерством внутрішніх справ України рішення по суті зазначеного питання.

- Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути питання щодо призначення і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ та прийняти рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 .

Виклад позиції позивача.

В обґрунтування позову зазначено, що повернення Відповідачем матеріалів про призначення одноразової грошової допомоги без прийняття рішення (позитивного або негативного) по суті зазначеного питання згідно п. 9 Порядку № 850, є протиправним і порушує його право, встановлене законом, на одержання одноразової грошової допомоги.

08.10.2019 року, від Відповідача надійшов відзив на позов (а.с. 26-34). В обґрунтування відзиву зазначено, що позивач відповідно до положень Порядку мав право подати заяву про призначення одноразової грошової допомоги за місцем останнього проходження служби, а саме до Управління ДСО при ГУМВС України в Одеській області.

Позивач не надав до суду жодних доказів того, що після встановлення II групи інвалідності він звертався до Управління ДСО при ГУМВС України в Одеській області із заявою про виплату одноразової грошової допомоги і останнє направило проект висновку з матеріалами до МВС України.

Зважаючи, що позивач не проходив жодного дня службу в Управлінні поліції охорони в Одеській області Національної поліції України, а Управління ДСО при ГУМВС України в Одеській області на даний час не припинено, Управління поліції охорони в Одеській області Національної поліції України не мало права розглядати матеріали про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням II групи інвалідності, а повинно було надіслати їх за належністю до Управління ДСО при ГУМВС України в Одеській області.

Як наслідок, затвердивши 22.06.2017 висновок про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, Управління поліції охорони в Одеській області Національної поліції України вийшло за межі наданих йому законодавством повноважень, грубо порушивши норми ч. 2 ст. 19 Конституції України, а тому, позовні вимоги стосовно зобов`язання МВС України в місячний строк, прийняти рішення про призначення позивачу (колишньому працівнику міліції охорони) одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності є необґрунтованими.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання МВС України прийняти рішення саме про призначення йому одноразової грошової допомоги також є безпідставною та необгрунтованою з огляду на те, що МВС України наділено дискреційними повноваженнями з питань призначення та виплати одноразової грошової допомоги або прийняття рішення про відмову у призначенні, тому суд не вправі перебирати на себе функції вказаного суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, на думку предаставника відповідача позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

18.11.2019 року, від 3-ї особи надійшли письмові пояснення (а.с. 41-45). В обґрунтування зазначено, що вони не погоджуються з викладеною у відзиві позицією Відповідача, згідно з якою МВС України не має повноважень щодо прийняття рішення про призначення або про відмову в призначенні грошової допомоги ОСОБА_1 (колишньому працівнику міліції охорони) у зв`язку з встановленням II групи інвалідності, оскільки спірні праввідносини регулюються спеціальним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015 року.

Заяви чи клопотань від сторін.

11.11.2019 року, після судового засідання, яке проведено 5.11.2019 року, представником відповідача заявлене клопотання по розляд справи в режимі відеоконференції, яке не розглядалось в зв`язку з порушенням ч. 2 ст.195 КАС України.

27.11.2019 року, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

Інших заяв чи клопотань від сторін, до суду не надходило.

Процесуальні дії судом не вчинялись.

27.11.2019 року, сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Таким чином, згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, розгляд справи проведено в порядку письмового провадження.

Обставини справи.

ОСОБА_1 проходив службу на посаді інспектора- охоронця взводу № 2 роти із забезпечення особистої безпеки спеціального батальйону «Титан» Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Одеській області (далі - УДСО при ГУМВС України в Одеській області).

Наказом УДСО при ГУМВС України в Одеській області () від 08.05.2015 № 41 о/с ОСОБА_1 було звільнено з органів внутрішніх справ.

19 червня 2017 року Позивач звернувся до Управління поліції охорони в Одеській області із заявою встановленоі форми про виплату грошової допомоги у зв`язку із встановленням йому групи інвалідності.

Зазначена заява зареєстрована в Управлінні поліції охорони в Одеській області 19.06.2017 року.

22 червня 2017 року, Начальником Управління поліції охорони в Одеській області був затверджений Висновок про призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги з визначенням суми виплати 208088,00 грн. (а.с. 7).

Зазначений Висновок разом з іншими матеріалами, що підтверджують право Позивача на отримання одноразової грошової допомоги (ОГД), разом із супровідним листом від 22.06.2017 року №1684/43/35/01-2017 був направлений Управлінням поліції охорони в Одеській області на адресу МВС України (а.с. 8).

10 липня 2017 року Департамент фінансово облікової політики Міністерства внутрішніх справ України на адресу Національної поліції України та Управління поліції охорони в Одеській області направив лист №15/2-2411 «Про надіслання матеріалів ОСОБА_1 за належністю», без прийняття рішення про призначення або про відмову в призначенні Позивачу грошової допомоги.

При цьому в листі зазначено, що Управління поліції охорони в Одеській області є територіальним підрозділом поліції охорони і не є органом внутрішніх справ, тому МВС України відповідно до вимог Порядку не уповноважене розглядати надіслані документи та приймати за ними будь-які рішення.

Листом від 31.07.19 р. № 15/1-10д Управління Державної служби охорони повідомило Позивача, що документи про призначення одноразової грошової допомоги повернуті Відповідачем листом від 03.07. 19 р. № 15/2-2539 до Ліквідаційної комісії при ГУМВС України в Одеській області без прийняття рішення по суті питання.

Позивач вважає такі дії Відповідача незаконними та протиправними, в зв`язку з чим, Позивач звернувся із даним позовом до суду.

Джерела права й акти їх застосування.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, пов`язані із призначенням Позивачу одноразової грошової допомоги з інвалідності, регулюються спеціальними нормами матеріального права:

- частиною шостою статті 23 Закону України «Про міліцію» в редакції Закону України від 13.02.2015 № 208-VIII;

- нормами Порядку та умов призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 (надалі - Порядок № 850).

Так, пунктом 9 Порядку № 850 встановлено, що: «МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови».

Пунктом 10 Порядку № 850 передбачено наступне, що грошова допомога виплачується в порядку черговості відповідно до дати прийняття МВС рішення про її призначення, але не пізніше двох місяців із дня прийняття зазначеного рішення в межах та за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання МВС.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1139, правонаступниками Департаменту державної служби охорони при Міністерстві внутрішніх справ України та відповідних державних установ ДСО при МВС, що ліквідуються в установленому законодавством порядку, є органи поліції охорони.

Висновки суду.

Оцінюючи дії суб`єкта владних повноважень, суд виходить з приписів ч. 2 ст. 2 КАС України та доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Суд зазначає, що Порядок № 850 був спеціально розроблений та затверджений на реалізацію тих змін до Закону України «Про міліцію», що були внесені Законом України від 13.02.2015 № 208-VIII. Саме цей Порядок необхідно розглядати, як спеціальний нормативний акт, що визначає процедуру призначення та виплати одноразової грошової допомоги колишнім працівникам міліції, передбаченої частиною шостою статті 23 Закону України «Про міліцію» в редакції Закону України від 13.02.2015 № 208-VIII.

Також, суд зазначає про правову позицію Верховного Суду, яку висловлено після виникнення спірних правовідносин, щодо застосування норм права до відносин, пов`язаних із виплатою одноразової грошової допомоги по інвалідності колишнім працівникам міліції охорони (Державної служби охорони), яку містить постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17.04.2018 року по аналогічній справі № 818/419/17.

У вказаній постанові Верховного Суду зазначено наступне:

«До набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію», тобто до 07 листопада 2015 року, порядок виплати одноразової грошової допомоги було врегульовано нормами статті 23 Закону України «Про міліцію» та Порядком № 850…

Пунктом 5 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію" Закон України "Про міліцію" визнано таким, що втратив чинність.

Однак, за змістом пункту 15 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" вказаного Закону право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Таким чином, як правильно зазначили суди, за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію" відповідно до Порядку № 850, який діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію"; обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України».

Також, суд враховує правову позицію Верховного Суду, що викладена 31.10.2019 року у постанові по справі № 826/1383/18, відповідно до якої зазначено, що за позивачем зберігається право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом №565- XII відповідно до Порядку №850, який діяв до набрання чинності Законом №580-УІП, виходячи з положень якого, обов`язок з прийняття рішення про призначення чи відмову в призначенні грошової допомоги покладено саме на Міністерство внутрішніх справ України.

Вичерпний перелік випадків, за яких позивачу може бути відмовлено у призначенні і виплаті спірної грошової допомоги, наведено у пункті 14 Порядку №850, за змістом якого призначення і виплата грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без установлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп 'яніння; навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги.

Як вбачається з тексту постанови, Міністерство як на підставу для неможливості призначення спірної грошової допомоги і проведення її виплати, посилалось на відсутність видатків на забезпечення діяльності Державної служби охорони у Державному бюджеті України для Міністерства внутрішніх справ, а також на те, що покриття витрат на виплату одноразової допомоги колишнім працівникам Державної служби охорони має здійснюватися поліцією охорони за рахунок власних джерел надходжень.

Втім, названі відповідачем підстави для неможливості виплати позивачу спірної грошової допомоги не передбачені у пункті 14 Порядку №850, який, як зазначено вище, встановлює вичерпний перелік випадків, за яких особі може бути відмовлено у призначенні такої допомоги.

При цьому, обраний судами спосіб захисту порушеного права шляхом зобов`язання розглянути подані позивачем документи і прийняти передбачене законом рішення відповідає змісту спірних правовідносин і, враховуючи, що питання призначення і виплати спірної грошової допомоги по суті з прийняттям відповідного рішення Міністерством не вирішено, є ефективнішим та забезпечує належний судовий захист у тій мірі, яка є необхідною у даному конкретному випадку.

Крім того, суд вважає зазначити, що на спірні відносини не поширюється дія пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 13.10.2015 № 834 «Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» (цю постанову доповнено пунктом 3 постановою КМУ від 25.12.2015 № 1139), дія Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 № 1146, оскільки спірні правовідносини виникли у 2017 році, а Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 №615 втратило чинність.

Враховуюче те, що Порядок, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 № 850 залишається на теперішній час незмінним, єдиним органом уповноваженим приймати рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги колишнім працівникам УДСО на теперішній час залишається МВС України.

Враховуючи зазначене, суд вважає такі дії Відповідача, які виразилися у поверненні листом Департаменту фінансово-облікової політики МВС України ви 03.07.2019 року № 15/2-2539 матеріалів щодо здійснення ОСОБА_1 виплати одноразової грошової допомоги без прийняття Міністерством внутрішніх справ України рішення по суті зазначеного питання, протиправними.

Що стосується позовної вимоги, в якій позивач просить зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути питання щодо призначення і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ та прийняти рішення щодо призначення одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію суб`єкта владних повноважень в межах такої перевірки.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Згідно пункту 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, лише у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

У відповідності з Рекомендаціями № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року (надалі також Рекомендація R (80)2), під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади за даних обставин.

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Враховуючи наведене, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі №815/3799/17, від 21 серпня 2018 року у справі №810/3393/17.

Окрім того, згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що належним захистом порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо призначення і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

При цьому суд зазначає, що при прийнятті в подальшому відповідачем рішення, останній не вправі відмовляти позивачу у призначенні і виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ з аналогічних підстав, що перевірялися у межах розгляду даної судової справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому, суд при вирішенні цього спору застосовує закріплений у судовій практиці Європейського Суду з прав людини принцип належного урядування, який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Європейський суд з прав людини висловив позицію у справі Щокін проти України (рішення від 14.10.2010), у якій дійшов висновку, що …перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги частково обґрунтовані, документально підтверджені, а тому підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 132, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Міністерства внутрішніх справ України (01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, 10), за участю 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору Управління поліції охорони в Одеській області (65074, м. Одеса, вул. Ак. Філатова, 70-А,) задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Міністерства внутрішніх справ України щодо повернення листом Департаменту фінансово-облікової політики МВС України ви 03.07.2019 року № 15/2-2539 матеріалів щодо здійснення ОСОБА_1 виплати одноразової грошової допомоги без прийняття Міністерством внутрішніх справ України рішення по суті зазначеного питання.

Зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України повторно розглянути питання щодо призначення і виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІ групи внаслідок захворювання, отриманого під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бутенко А.В.

.