Справа № 200/11186/19-а
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2019 р. Справа№200/11186/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Чекменьова Г.А., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Нікольської районної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Нікольської районної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вона є матір`ю дитини з інвалідністю ОСОБА_2 . В березні 2017 року у зв`язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в її населеному пункті була вимушена покинути своє постійне місце проживання та переїхати до селища Ніколького Нікольського (перейменоване з Володарського) району Донецької області, де стала на облік як внутрішньо переміщена особа. Однак, під час проведення перевірок фактичного місця проживання, відповідачем була встановлена відсутність позивача за адресою переміщення, внаслідок чого ОСОБА_1 не була виплачена допомога по інвалідності її дочки. Крім того, дочка позивача ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, в зв`язку з чим позивач повторно зверталась до відповідача із заявою про виплату допомоги на поховання, але також отримала відмову. Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, просить визнати їх протиправними та зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити допомогу на дитину з інвалідністю разом з допомогою на поховання її дочки ОСОБА_2 .

Ухвалою судді від 23 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, поновлено строк звернення до суду, відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Відповідно до ухвали суду від 23 жовтня 2019 року розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження.

Відповідач надав відзив на позов, в якому зазначив, що 9 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулася як внутрішньо переміщена особа до УСЗН Нікольської райдержадміністрації з заявою про призначення державної допомоги на дитину з інвалідністю відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» від 16 листопада 2000 року № 2109-ІІІ (далі Закон № 2109-ІІІ), надавши довідку про взяття на облік від 09.03.2017 року №17849. 02.08.2017 року позивач зверталась із заявою про зміну місця перебування для призначення державної допомоги інвалідам з дитинства за адресою: смт. Нікольське, вул. Мостова, 1. 18.10.2017 року відповідачем здійснено перевірку фактичного місця проживання позивача та, мотивуючи відсутністю останньої за вказаним місцем проживання, відмовило у призначенні соціальних виплат ОСОБА_1

04.12.2017 року позивачка також зверталась до Управління за виплатою допомоги на поховання дитини з інвалідністю ОСОБА_2 . За результатом проведеної 11.01.2018 року перевірки та встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання, рішенням Комісії від 12.02.2018 року № 2 відмовлено в призначені соціальних виплат позивачу. Рішенням начальника управління про скасування довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 12.01.2018 року № 5 вказана довідка позивачу скасована, як такій, що дала завідомо недостовірні дані.

На підставі вищевказаного відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з частиною 4 статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 КАС України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

З`ясовуючи, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, якими доказами вони підтверджуються, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України НОМЕР_2 .

Позивачка є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , згідно зі свідоцтвом про народження від 25.05.2006 року № 363 (а.с.31), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про смерть від 18.10.2017 року № 190, виданого Нікольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Донецькій області (а.с.32).

Медичним висновком № 19 від 27.05.2008 року, терміном дії до 05.04.2024 року, встановлено патологічне захворювання ОСОБА_1 , згідно з яким вона є дитиною з інвалідністю.

Відповідно до довідок від 02.08.2017 року № /17849 та № /19230 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживанням позивача та її дочки є: АДРЕСА_2 після АДРЕСА_3 (а.с.33,34) та довідок від 09.03.2017 року № /17850 та № /17849 фактичним місцем проживанням позивача та її дочки є: АДРЕСА_2 після АДРЕСА_4 (а.с.101, 102).

З наявних у справи матеріалів випливає, що позивач зверталась до відповідача 09.03.2017 року з заявою про призначення державної допомоги на дитину з інвалідністю з пакетом необхідних документів, а в подальшому із заявою про надання допомоги на поховання від 04.12.2017 року (а.с.94).

У складі наданих позивачем документів, в тому числі, присутня довідка про склад сім`ї із зазначенням місця проживання, видана виконавчим комітетом Нікольської селищної ради Нікольського району Донецької області (а.с.85).

Управлінням соціального захисту населення Нікольської районної державної адміністрації позивачу відмовлено у відновленні соціальних виплат та виплаті допомоги на поховання з причин відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (а.с.92, 95).

При цьому суд зауважує, що жодного акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї відповідачем не надано. В матеріалах особової справи позивача, наданої відповідачем до суду для огляду, вказаний акт також відсутній.

З урахуванням встановлених у справі обставин, вирішуючи адміністративний спір, суд застосовує такі джерела права.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Право на матеріальне забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України та соціальну захищеність шляхом встановлення державної соціальної допомоги на рівні прожиткового мінімуму особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю гарантує Закон України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» від 16.11.2000 № 2109-III (далі - Закон № 2109-III).

Статтею 1 Закону № 2109-III визначено, що право на державну соціальну допомогу мають особи з інвалідністю з дитинства і діти з інвалідністю віком до 18 років.

Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, з питань сім`ї та дітей, організовує роботу щодо призначення та виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю.

Причина, група інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством України з одночасним роз`ясненням особам з інвалідністю з дитинства їх права на державну соціальну допомогу.

Відповідно до статті 4 Закону № 2109-III державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства призначається на весь час інвалідності, встановленої органами медико-соціальної експертизи.

На дітей з інвалідністю державна соціальна допомога призначається на строк, зазначений у медичному висновку, який видається у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, але не більш як по місяць досягнення дитиною з інвалідністю 18-річного віку.

Відповідно до статті 8 Закону № 2109-III заява про призначення державної соціальної допомоги подається особою з інвалідністю з дитинства до управління праці та соціального захисту населення за місцем проживання. До заяви про призначення державної соціальної допомоги повинні бути додані документи про вік і місце проживання особи з інвалідністю з дитинства або дитини з інвалідністю, документи про місце проживання батьків, усиновителів, опікуна або піклувальника, який подав заяву, а також довідка медико-соціальної експертизи або медичний висновок, видані у встановленому порядку.

Суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об`єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. При цьому виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату.

Стаття 14 Закону № 2109-III передбачає, що підставою припинення і відновлення виплати державної соціальної допомоги є влаштування особи з інвалідністю з дитинства до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання.

При зміні одержувачем державної соціальної допомоги місця проживання виплата цієї допомоги продовжується відповідною місцевою державною адміністрацією за новим місцем проживання. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання.

Крім того, статтею 15 Закону № 2109-III встановлено, що у разі смерті особам з інвалідністю з дитинства або дитини з інвалідністю члену її сім`ї або особі, яка здійснила поховання, виплачується на вибір допомога на поховання в розмірі двомісячної суми державної соціальної допомоги згідно із цим Законом або допомога на поховання чи відшкодування витрат на поховання згідно з іншими нормативно-правовими актами.

Допомога на поховання виплачується незалежно від строку звернення за її виплатою.

Порядок надання державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям інвалідам, затверджений Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства фінансів України від 30.04.2002 №226/293/169 (далі - Порядок), розроблений відповідно до Закону № 2109-III і визначає умови призначення та порядок надання і виплати: державної соціальної допомоги інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам віком до 18 років; надбавок на догляд за інвалідами з дитинства та дітьми-інвалідами віком до 18 років; допомоги на поховання інваліда з дитинства або дитини-інваліда віком до 18 років.

Відповідно до пункту 1.2. Порядку державна соціальна допомога призначається і виплачується громадянам України, які постійно проживають на території України; іноземним громадянам та особам без громадянства, які переселилися з інших держав на постійне проживання в Україну, та особам, які набули статусу біженців.

Державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам призначається структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім міст Києва та Севастополя) рад (далі - місцеві органи з питань соціального захисту населення).

Згідно з пунктом 2.1. Порядку право на державну соціальну допомогу мають інваліди з дитинства та діти-інваліди віком до 18 років.

Під законними представниками дітей з інвалідністю треба розуміти батьків, прийомних батьків, батьків-вихователів дитячого будинку сімейного типу, усиновителів, опікунів, піклувальників.

Пунктом 2.4 Порядку містить перелік документів, які подаються для призначення соціальної допомоги, та зазначається, що заява про призначення державної соціальної допомоги особі з інвалідністю з дитинства, яку визнано недієздатною, а також на дитину з інвалідністю подається одним із їх законних представників за зареєстрованим місцем проживання або за місцем фактичного проживання особи, яка подає заяву. Державна соціальна допомога за місцем фактичного проживання призначається за умови неотримання зазначеної допомоги за місцем реєстрації заявника. Перевірка відомостей щодо неотримання допомоги проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення з використанням інформаційних систем.

Якщо зареєстроване місце проживання або місце фактичного проживання законного представника не збігається із зареєстрованим місцем проживання або місцем фактичного проживання дитини з інвалідністю, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення проводять перевірку відомостей щодо неотримання державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю другим із законних представників з використанням інформаційних систем.

Положення Порядку щодо виплати допомоги на поховання кореспондуються з положеннями Закону № 2109-III, та уточнюють, що допомога на поховання не виплачується у разі: смерті особи, яка перебувала на повному державному утриманні (крім випадків, коли поховання здійснюється членами сім`ї або іншою особою); смерті осіб, поховання яких проводиться за рахунок коштів державного бюджету (Пункт 5.2.).

Пункт 6.4 Порядку зазначає, що призначені суми державної соціальної допомоги з надбавкою на догляд, які належали особі з інвалідністю з дитинства і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сім`ї, які згідно із законодавством належать до кола осіб, забезпечуваних пенсією у зв`язку із втратою годувальника. Однак батьки і чоловік (дружина), а також родичі, які проживали разом з особою з інвалідністю з дитинства на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не входять у коло забезпечуваних пенсією у зв`язку із втратою годувальника. Державна соціальна допомога виплачується зазначеним особам за повний місяць, в якому настала смерть особи з інвалідністю з дитинства, незалежно від дати його смерті.

Призначені суми державної соціальної допомоги з надбавкою на догляд, які належали дитині з інвалідністю і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, виплачуються одному з батьків (усиновителів, опікуну, піклувальнику), або одному з членів сім`ї дитини з інвалідністю, які проживали разом з дитиною з інвалідністю на день його смерті. Ця державна соціальна допомога виплачується за повний місяць, в якому настала смерть дитини з інвалідністю.

Зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшли не пізніше 6 місяців після смерті особи з інвалідністю з дитинства або дитини з інвалідністю.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Стаття 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 року № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (надалі - Закон № 1706-VII), та визначає, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з нормами статті 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на соціальне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Водночас частиною першою статті 3 Закону № 1706-VII встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

Постанови Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, і у сфері спірних правовідносин, врегульованих Законом № 2109-III , не можуть застосовуватись.

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод, що забезпечуються Конституцією України та не можуть бути скасовані.

Право громадянина на призначення йому соціальних виплат не можна пов`язувати з такою умовою, як постійне місце проживання (реєстрація місця проживання) або з відсутністю довідки про внутрішньо переміщену особу, а держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначені страхові виплати.

В даному випадку наявність або відсутність у позивача, в певний період часу, статусу внутрішньо переміщеної особи створює для нього, на відміну від інших громадян України, певні перешкоди в отриманні соціальних виплат, та потребує від людини здійснення додаткових дій, не передбачених Законами України.

Суд наголошує, що статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

В даному випадку поняття «закон» розуміється як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, що регулює найважливіші суспільні відносини шляхом встановлення загальнообов`язкових правил, прийнятий в особливому порядку (законодавчим органом влади), або безпосередньо народом. Тому конституційне поняття «закон», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню. Відповідно, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні у справі Суханов та Ільченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (п. 25 цього рішення).

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді страхових виплат суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Щокін проти України, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

При розгляді даної справи суд враховує висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц, про те, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат. При цьому Верховний суд відступив від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному в рішенні Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-51цс17.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, зобов`язання відповідача виплатити позивачу недоодержану допомогу на дитину з інвалідністю та допомоги на поховання випливає як із норм законодавства України, так і з відповідної практики ЄСПЛ, що є обов`язковою для застосування в Україні.

Судом встановлено, що позивач була матір`ю померлої дитини з інвалідністю ОСОБА_2 , та мала право на отримання щомісячної соціальної допомоги та допомоги на поховання.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не надано суду доказів правомірності дій щодо невиплати недоодержаної соціальної допомоги та допомоги на поховання в розумінні вищенаведених норм Закону.

Також відповідачем не доведено жодним належним та допустимим доказом факту не проживання позивача за адресою, зазначеною у довідці внутрішньо переміщеної особи.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що припинення та невиплата позивачеві раніше призначеної щомісячної соціальної допомоги не може вважатися правомірним, а отже, невиплата допомоги позивачеві відбулася з вини органу соціального захисту населення.

Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з дотриманням певних принципів, зокрема, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Оскільки відповідач реалізував надані йому дискреційні повноваження у спосіб, не передбачений законом, і під час розгляду справи встановлена протиправність дій органу владних повноважень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті допомоги на дитину з інвалідністю з 09.03.2017 року по 06.08.2017 року і допомоги на поховання та зобов`язання Управління соціального захисту населення Нікольської районної державної адміністрації здійснити зазначені виплати.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає, що, відповідно до частини 2 статті 133 КАС, якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи, що позивачем при поданні до суду адміністративного позову судовий збір не сплачувався, а ухвалою суду від 23 вересня 2019 року відстрочено сплату судового збору до ухвалення рішення у справі, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь Державного бюджету судовий збір за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 133, 241-246, 255, 295-297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення Нікольської районної державної адміністрації (87000, Донецька область, смт. Нікольське, вул. Свободи, 112, ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Нікольської районної державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) допомогу з 09.03.2017 року по 06.08.2017 року на дитину з інвалідністю та допомогу на поховання ОСОБА_2 .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Нікольської районної державної адміністрації (87000, Донецька область, смт. Нікольське, вул. Свободи, 112, ) на користь спеціального фонду Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: рахунок - UА6026001, код ЄДРПОУ - 37993783, отримувач - ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код класифікації доходів бюджету 22030106, банк отримувача Казначейство України (ЕАП) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 09 грудня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Г.А. Чекменьов