Справа № 1.380.2019.000948
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/11466/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року, головуючий суддя Гулик А.Г., ухвалене о 14:15 год. у м. Львові, повний текст якого складено 04.10.2019 року, у справі за адміністративним позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2019 року позивач ФОП ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ГУ Держпраці у Львівській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами відповідача №ЛВ0019/1425/АВ/ФС від 01.02.2019 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не перебували у трудових відносинах з позивачем, оскільки виконували роботу відповідно до цивільно-правового договору. Позивач зазначала, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 жодних документів щодо працевлаштування не підписували, оскільки вони є виконавцями згідно з цивільно-правовими договорами, не підпорядковуються правилам внутрішнього трудового розпорядку, самі організовували процес надання послуг, виконання робіт відповідно до Цивільного кодексу України. Факти, викладені в акті не відповідають дійсності, оскільки інспектор праці зробила висновки, сидячи у своєму кабінеті, відобразивши їх у акті, керуючись не об`єктивними доказами та наданими документами, а своїм внутрішнім переконанням, припущенням та підміною понять та документів. Оскаржена постанова прийнята відповідачем без участі позивача, без з`ясування обставин та дослідження їх доказами. Той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виконували не трудові функції, а функції підрядників, згідно з цивільно-правовими договорами, відображені позивачем у звіті до ДФС України за січень 2019 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що обставини, викладені в акті інспекційного відвідування, не відповідають фактичним обставинам, якими встановлено правовідносини між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 . Крім цього, факт відсутності порушення позивачем норм чинного законодавства встановлено постановою Буського районного суду Львівської області від 04.04.2019 року, що у відповідності до ст. 78 КАС України має преюдиційне значення в розгляді даної справи.

В судовому засіданні представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 03.01.2019 року відповідачем, на підставі наказу №0003-П від 03.01.2019 року, видано направлення №0003 для проведення інспекційного відвідування у позивача на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин.

За результатами проведеного інспекційного відвідування інспекторами праці складено акт інспекційного відвідування від 03.01.2019 року №ЛВ0019/1425/АВ (далі акт інспекційного відвідування) та винесено припис №ЛВ0019/1425/АВ/П.

01.02.2019 року відповідач на підставі акта інспекційного відвідування виніс постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ0019/1425/АВ/ФС в розмірі 250 380,00 грн.

Вважаючи таку постанову протиправною, позивач звернулася з відповідним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що зібрані у справі докази є належними, достовірними та допустимими, які у своїй сукупності дають підстави для висновку про те, що позивач допустила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до роботи без оформлення трудових договорів, чим порушила вимоги ч.ч.1,3 ст.24 КЗпП України.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Кодекс законів про працю України визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці (далі - КЗпП).

Згідно із ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 статті 21 КЗпП трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст.626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Враховуючи аналіз наведених норм права слід дійти висновку, що трудовий договір це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. Предметом трудових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

Як встановлено ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною 4 ст. 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що обставини, встановлені постановою Буського районного суду Львівської області від 04.04.2019 року у справі №440/486/19, яка набрала законної сили, не доказуються при розгляді цієї справи в силу положень частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таку правову позицію виклав Верховний Суд в своїй постанові від 18.09.2019 року у справі №200/13263/18-а.

Колегія суддів зазначає, що наявні підстави звільнення від доказування, а саме, обставини, встановлені постановою суду в справі, що набрала законної сили (постановою Буського районного суду Львівської області від 04.04.2019 року у справі №440/486/19), якою встановлено відсутність фактичного допуску позивачем працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту), а такі обставини спростовуються цивільно-правовими договорами №1 та №2 від 02.01.2019 року, актами приймання передачі наданих послуг (виконаної роботи) від 10.01.2019 року та ін.

Крім цього, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач дійшов помилкового висновку при винесенні оскарженої постанови, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким адміністративний позов слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 задовольнити, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі №1.380.2019.000948 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу від 01.02.2019 року №ЛВ0019/1425/АВ/ФС.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 06.12.2019 року.