Справа № 640/20044/18
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

09 грудня 2019 року № 640/20044/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Добрівської Н.А.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні адміністративну справу

за позовом громадянина Палестини ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України,
третя особи:Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області
про визнання неправомірним та скасування наказу та визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

Особа без громадянства біженець з Палестини ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач), третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - УДМС в Київській області) з вимогами:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України №260-18 від 04.09.2018 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву особи без громадянства ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є особою без громадянства, що походить з держави Палестина, місто Газ та перебуває за його межами, в Україні, у зв`язку з тим, що був вимушений залишити територію Палестини, а саме місто Газ та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали обґрунтовані побоювання за життя та здоров`я, зазначаючи переслідування через загальнопоширене насильство в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичне порушення прав людини. Позивач зазначає про те, що його очікує небезпека у разі повернення до країни походження саме у зв`язку з вищенаведеним.

Також позивач зазначив, що відповідачем при вирішенні питання щодо наявності у позивача підстав для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не було досліджено ситуацію у країні походження позивача, не було надано оцінку повідомленим у заяві обставини, що дають підставу для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Заперечуючи проти заявлених позивачем вимог відповідач вказує на те, що факти, на які посилався позивач, не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому оскаржуване рішення прийняте в межах та з урахуванням норм чинного законодавства.

У відповіді на відзив представник позивача наголошує на тому, що !, ДМС України неправильно застосовує стандарти доказування, що призвело до неправильної оцінки доводів заявника і як результат - прийняття необґрунтованого рішення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2019 позовна заява повернута особі без громадянства біженцю з Палестини ОСОБА_1 у зв`язку з ненаданням переконливих обґрунтувань причин пропуску строку звернення до суду із даним позовом.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2019 ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.05.2019 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2019 визначено суддю Добрівську Н.А. для розгляду адміністративної справи №640/20044/18 та вказану справу передано на розгляд судді Добрівській Н.А., яка своєю ухвалою від 11.09.2019 прийняла справу до свого провадження. Наведеною ухвалою відкрито провадження у справі і визначено порядок її розгляду - в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

За результатами розгляду клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом учасників справи судом 29.10.2019 постановлено ухвалу про відмову у задоволенні даного клопотання за його необґрунтованості.

Оскільки на день розгляду справи у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 12.09.2018 №732 «Про реорганізацію територіальних органів Державної міграційної служби» утворено Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Управління Державної міграційної служби у Київській області та Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві, суд, з урахуванням змісту позовних вимог та доводів, наведених на їх обґрунтування прийшов до висновку про можливість здійснення на підставі статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України заміни третьої особи - Управління Державної міграційної служби України в Київській області на його процесуального правонаступника - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області.

Ознайомившись із письмово викладеними доводами учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, судом, на підставі наданих сторонами документів і матеріалів, встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як зазначене у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.05.2018 - громадянин Палестини, місто Сектор Газу, за національністю палестинець, громадянство Палестини (паспорт серія, номер НОМЕР_1 , виданий МВД Палестини, м. Рамаллах 21.08.2016, дійсний до 20.08.2021) за віросповіданням - мусульманин, не одружений, дітей не має. Місце народження та проживання заявника за його словами - місто Газа, Палестина.

За словами позивача, він 12.04.2018 залишив країну постійного проживання, мав дозвіл влади на виїзд. З Палестини виїхав автобусом до місто Каїр, Єгипет, звідки полетів до Києва через Туреччину. Позивач звернувся до органів міграційної служби України вперше. До міграційних служб інших країн не звертався.

ОСОБА_1 03.05.2018 звернувся до органів міграційної служби із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві як причину виїзду з країни постійного проживання зазначив поганий стан в країні, приниження та погрози з боку діючої партії Хамас. Також іноземець стверджував, що його існування в Палестині унеможливлює війна, відсутність електроенергії та те, що в країні дуже дорогі продукти. Заявник стверджує, що його батька, як особу, що працює на Палестинський уряд двічі ув`язнювали та погрожували, у зв`язку з чим заявник вказав, що не може жити «в тій країні» та почав шукати інше місце і країну для проживання.

Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області 25.05.2018 за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок у відповідності до якого, на підставі п.4 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011, визнано доцільним прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина і Держави Палестина ОСОБА_1 . Даний висновок мотивований необхідністю з`ясування ряду питань для встановлення всіх обставин справи, об`єктивності фактів які наводить заявник, та прийняття правомірного і обґрунтованого рішення, а саме: визначити реальний рівень загрози його життю та безпеці в країні громадянської належності в разі повернення до Держави Палестина; встановити основні причини та мотиви виїзду заявника з країни громадянської належності; з`ясувати, наскільки суб`єктивна сторона справи (твердження заявника) відповідають об`єктивній стороні (фактичній інформації про країну походження).

25.05.2018 Управлінням ДМС України в Київській області видано наказ за №186 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Держави Палестина ОСОБА_1 .

25.07.2018 за результатами розгляду справи , ОБГ Палестинна (Сектор Гази) Управлінням ДМС України в Київській області складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно зазначеного висновку відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Рішенням відповідача №260-18 від 17.08.2018 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Управління ДМС України в місті Києві від 04.09.2018 позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб`єкта.

Так, у відповідності о наведеної норми Кодексу у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.п.4 та 6 ст.6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами 2 і 3 ст.8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (ч.6 ст.9 Закону №3671-VI).

Відповідно до ч.8 ст.9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст.9 Закону №3671-VI).

Згідно ч.12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, відсутні.

Суд погоджується з таким висновком ДМС України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

При цьому, слід зазначити, що заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Таким чином підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Отже, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

З матеріалів справи слідує, що за результатами розгляду справи уповноваженим органом міграційної служби було встановлено, що повідомленні заявником загальнопоширені порушення рухом Хамас прав людини та про репресивну практику рольній йому території можна вважати правдивими. Цілком можливим визнано також і те, що від дій Хамас постраждав батько заявника, якого було нібито ув`язнено на рік і три місяці у зв`язку з тим, що він нібито був службовцем уряду Палестинської Автономії. Разом з тим зауважено, що заявник не надав жодних документів або інших доказів щодо факту ув`язнення батька. Крім цього, зі слів заявника, його батько зараз перебуває на свободі, проживає з сім`єю та отримує державну пенсію, а його вину не було доведено - що означає, що ситуацію на даний час можна вважати врегульованою. Також заявник не а надав жодних доказів того, що він сам затримувався представниками Хамас та нібито був побитий ними і отримав при цьому травму хребта. Доказом цього могла бути довідка з медичного закладу, яку він обіцяв надати, але не нападав, що також викликає певні сумніви у правдивості його розповіді.

З його слів, заявник не займався політичною діяльністю та не брав участь в акціях палестинських політичних та релігійних рухів. Він мав можливість закінчити середню школу, при чому він не повідомив про спроби політичних або інших рухів силоміць залучити його до своїх лав у цей період, хоча відомо, що навіть палестинські підлітки масово брали участь у протестах та акціях проти ізраїльських військових.

Фактично заявник під час співбесіди визнав, що залишив Сектор Гази у зв`язку з тим, що його не влаштовували морально-психологічні та матеріальні умови проживання, внаслідок чого він вирішив шукати кращого місця для проживання, яке знайшов в Україні.

Очевидно, що незадоволення своїм становищем у країні походження та побоювання, які у нього виникли, мають суто суб`єктивний характер і не підтверджені жодними документальними даними; заявник не має документальних підтверджень будь-яких інших доказів існування реальних загроз особисто для нього повернення на батьківщину.

Таким чином, відомості, вказані заявником у документах при оформлені заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відомості, зазначені в протоколах проведених співбесіді (протоколи співбесід від 21.05.2018 та 21.06.2018) щодо обставин його справи не є доведеними та правдоподібними, а відтак, не викликають довіри.

Вбачається, що найбільш ймовірною причиною та мотивом виїзду заявника був пошук кращого життя та можливість заробітку в Україні, а описана заявником ситуація може бути надуманою для зловживання процедурою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та тимчасової легалізації на території України. Отже, хоча заявник і має побоювання зазнати шкоди у разі повернення до Сектору Гази через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування Хамас, проте ризик застосування цієї шкоди не пов`язаний із жодною із ознак, перелічених у визначені біженця. Тобто, немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Щодо наявності підстав для надання позивачу статусу особи, яка потребує додаткового захисту, Управлінням ДМС України в Київській області з урахуванням інформації про країну походження - території Сектор Гази (Палестинська Автономія), що надана УВКБ ООН в Україні, а також з аналізу матеріалів справи, тверджень заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, було встановлено, що заявник не довів та не обґрунтував своє право на отримання захисту, не надав задовільних пояснень та свідчень щодо причин, які би унеможливлювали його повернення на батьківщину, а його твердження стосовно обставин, зазначених у заяві, є недостатніми. Більшість причин виїзду з країни походження, на які вказує заявник у своїй заяві, мають загальний, а не особистий характер і свідчать про не лише його незадоволення важкими умовами проживання людей у Секторі Гази, а також на його прагнення знайти для себе кращу країну для проживання. Будучи зрозумілими у контексті природного прагнення людини знайти кращу долю, ці причини, менше з тим, не вважаються такими, які можуть служити підставою для задоволення клопотання заявника про надання йому захисту в Україні. На основі всебічного вивчення свідчень заявника, матеріалів про країну походження (Сектор Гази / Палестина) очевидно, що заявник не надав достовірних, правдоподібних фактів щодо особистого переслідування. Не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника позасудової смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження та покарання, які відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для отримання додаткового захисту.

Не наведено і у позовній заяві будь-яких обставин щодо наявності у позивача об`єктивних, викликаних дійсними обставинами, що мали місце до залишення позивачем країни походження, і які б вказували на обґрунтованість причин для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відсутні в матеріалах справи і фактичні докази того, що ці побоювання є реальними, як і докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Всі твердження позивача, надані під час розгляду його заяви вказують на те що мотиви, наведені в обґрунтування доцільності надання йому відповідного статусу мають узагальнюючий характер: «нестабільність політичної ситуації в країні», «можливість військових конфліктів у будь-який час», «економічні проблеми». Так, в якості причин виїзду з країни походження заявник під час співбесіди 21.05.2018 вказав: «відсутність елементарних умов для проживання (відсутність світила, води, джерел заробітку); ведуться бойові дії, йде війна на території Сектора Гази; постійні погрози з боку ХАМАС».

Разом з тим, слід зазначити, що заявник ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігією не зазнавав.

Таким чином, суд вважає, що побоювання, які виникли у заявника мають суто суб`єктивний характер і не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має речових доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень щодо його слів.

Отже, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю ОСОБА_1 ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивачем не надано.

Крім того, судом зазначається, що заявник не намагався скористатися можливістю внутрішнього переміщення, і одразу виїхав з країни походження, тим самим знехтувавши можливістю переміщення всередині країни для уникнення загрози своєму життю та безпеці.

Аналіз матеріалів особової справи іноземця в контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє зробити висновок, що заявник не обґрунтував неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч. 1 статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 було надано відомості, які не підтверджують факту переслідування позивача або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів особової справи ОСОБА_1 , при звернення до органів міграційної служби позивачем також не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у країні походження, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, та інформації, яка могла би бути перевірена або достовірно встановлена щодо наявності таких обставин.

Посилання позивача на політичну ситуацію в країні та на адресу веб-сайту Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, на якому розміщено відповідні відомості, носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги.

Одночасно судом оцінюється наведене у позовній заяві твердження про те, що ОСОБА_1 є особою без громадянства, країною походження якого є Палестина . Однак, наявні у матеріалах справи докази, в тому числі і копія паспорта позивача і надані під час звернення до міграційних органів України пояснення і протоколи співбесід вказують на те, що позивач є громадянином Палестини. У зв`язку з наведеним, а також враховуючи зауваження у позовній заяві щодо складення її за допомогою юридичного консультанта, а сам позивач не володіє українською мовою, суд визнає наведені у позові твердження про те, що ОСОБА_1 є особою без громадянства помилковими.

Водночас, позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам п. п. 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача №260-18 від 17.08.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною позовною вимогою.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень довів правомірність свого рішення. В той же час позивач не довів обставин в обґрунтування своїх вимог.

Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи та проаналізувавши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.2, 5, 7-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Палестини ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя: Н.А. Добрівська