Справа № 160/9694/19
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 грудня 2019 року Справа № 160/9694/19
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яка оформлена листом від 06.08.2019 № Д-3072/0-2455/0/20-19;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.07.2019 року та надати дозвіл у формі наказу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації;
- стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 03.07.2019 року через оператора поштового зв`язку ПАТ «Укрпошта» відправив листа до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області зі своїм клопотанням від 03.07.2019 року, у порядку передбаченому статтею 118 Земельного Кодексу України, щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації. Листом від 06.08.2019 року №Д-3072/0-2455/0/20-19 йому було відмовлено у задоволенні клопотання від 03.07.2019 року з мотивуванням, що бажане місце розташування запитуваної земельної ділянки не відповідає раціональній організації території, тобто надання земельної ділянки за наведеним місцем розташуванням суперечить вимогам статті 5 Земельного кодексу України, а також що копії наданих документів належним чином не завірені. На запити про затверджену форму клопотання, відповідач та Держгеокадастр України офіційно повідомили позивача про відсутність затвердженої форми клопотання та, як наслідок, про відсутність обов`язкових до виконання оформлювальних вимог стосовно доданих до клопотання копій документів, зокрема про відсутність затверджених та обов`язкових до застосування вимог стосовно завірення копій документів, що надаються з боку громадянина як додатки до його клопотання. Також на запит позивача щодо нормативно-правових актів та затверджені з боку Держгеокадастру документи стосовно забезпечення раціонального використання та охорони земель, відповідач обмежився відповіддю про законодавство України в цілому. Позивач звернув увагу на наявну усталену практику з боку відповідача по складанню різноманітних (кожен раз з іншими обґрунтуваннями) формальних відмов у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, які не відповідають чинному законодавству, оскільки листом від 14.03.2019 року йому вже було відмовлено в задоволенні аналогічного клопотання. Наголошує на тому, що зазначена у листі відповідача підстава відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не відноситься ні до однієї з підстав, визначених частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України. Отже, відмовляючи йому у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель державної або комунальної власності, відповідач перешкоджає реалізації права на безоплатне одержання у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності у розмірах, встановлених Земельним кодексом Украйни та діяв не у межах і не у спосіб, визначений Земельним кодексом України. Також позивач зазначив, що у межах розглянутих обставин відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, прийняти відмову або надати дозвіл, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження такого суб`єкта владних повноважень. Зауважив, що вказані висновки узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах. Посилається на те, що ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату, при цьому спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Вважає, що найбільш ефективним із можливих способів захисту порушеного права є визнання відмови відповідача протиправною та зобов`язання його розглянути клопотання повторно та надати дозвіл у формі наказу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
14.11.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в якому позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування відповіді на відзив позивач зазначив, що вбачає в діях відповідача ознаки недобросовісної поведінки, яка спрямована на організацію неможливості належного відстоювання позивачем своєї правової позиції в рамках справи №160/9694/19, що є ознаками порушення процесуальних прав позивача. Також позивач вважає, що твердження відповідача про те, що відповідач виступає як ефективний добросовісний розпорядник землями державної власності сільськогосподарського призначення не відповідає дійсності з огляду на заяву Прем`єр-міністра України про корупційність Держгеокадастру, з чим погоджується позивач. Зауважив, що суб`єктивні побоювання та суб`єктивні припущення відповідача стосовно нібито неналежного розміщення бажаного з боку позивача розміщення земельної ділянки не відповідають дійсності. Вважає, що між бажаними ділянками з боку позивача добросовісно проведено раціональне розподілення вільних земель сільськогосподарського призначення з метою використання - ділянки мають розумну геометричну форму та поміж ними немає нерозподіленої землі сільськогосподарського призначення. Ця ж земельна ділянка ліворуч та зверху межує (є суміжною) з іншими земельними ділянками сільськогосподарського призначення, які вже є приватною власністю. Зазначає, що відсутність дискреційних повноважень у відповідача та відсутність права у відповідача діяти на свій власний розсуд у правовідносинах, які розглядаються у межах позову по справі № 160/9694/19, підтверджується чинним законодавством та актуальною правозастосовною практикою Верховного Суду.
Також, 14.11.2019 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення позивача стосовно нововиявлених процесуальних порушень з боку відповідача, в яких він просив кваліфікувати неподання суб`єктом владних повноважень, яким є відповідач, відзиву на позов в належний строк та без поважних причин, як визнання відповідачем позову у справі та задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. В обґрунтування пояснень зазначив, що останнім для відповідача п`ятнадцятим днем процесуального строку є дата 30.10.2019 року. Електронна пошта суду не є відповідним та належним засобом поштового зв`язку через який відбувається належним чином належна відправка/отримання процесуальних документів. Позивач вважає, що дати 31.10.2019 року (дата направлення відзиву на електронну пошту суду) та 01.11.2019 року (дата надходження відзиву на адресу суду) є доказами того, що відповідачем було попущено належний процесуальний строк подання відзиву по справі №160/9694/19. Отже, суб`єктом владних повноважень, яким є відповідач, в належний строк та без поважних причин не було подано відзив на позов у справі, тому відповідач належним чином та в належний строк не скористався своїм правом на подачу відзиву по суті. У частині 4 статті 159 КАС України зазначено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
29 листопада 2019 року від Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на адресу суду надійшли додаткові пояснення, в яких представник зазначає, що усі твердження позивача, викладені у відповіді на відзив не спростовують позиції управління стосовно нераціонально обраного місця розташування земельної ділянки, яку ОСОБА_1 бажає отримати у власність.
06 грудня 2019 року від позивача на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення, в яких ОСОБА_1 звертає увагу на несвоєчасність подання відповідачем відзиву.
Відповідно до приписів статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України.
суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частиною 6 ст. 120 КАС України передбачено, що якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.
Оскільки шістдесятий день розгляду справи припав на 08 грудня 2019 року (неділя - вихідний день), рішення по вказаній справі прийнято 09 грудня 2019 року, тобто в перший робочий день.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03.07.2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через оператора поштового зв`язку ПАТ «Укрпошта» відправив листа до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області із клопотанням від 03.07.2019 року, в якому посилаючись на ст.ст.151, 118, 121, 122 Земельного кодексу України просив розглянути питання щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації.
До клопотання позивач додав:
- копію ідентифікаційного коду;
- графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки;
- згоду на збір та обробку персональних даних.
За результатами розгляду клопотання та доданих до нього документів Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області було прийнято рішення щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оформлене у вигляді листа від 06.08.2019 року №Д-3072/0-2455/0/20-19.
У листі від 06.08.2019 року №Д-3072/0-2455/0/20-19 позивача було повідомлено, що згідно графічних матеріалів, які надані на розгляд до Головного управління, бажане місце розташування запитуваної земельної ділянки не відповідає раціональній організації території, тобто надання земельної ділянки за наведеним місце розташуванням суперечить вимогам ст. 5 Земельного кодексу України, згідно якої земельне законодавство базується на принципах забезпечення раціонального використання та охорони земель. Завданням сучасного землевпорядкування є забезпечення соціальної функції землеволодіння та землекористування, згідно із якою земельні ділянки повинні використовуватися максимально ефективно за цільовим призначенням без втрат корисних властивостей та погіршення стану довкілля, досягнення комплексності розвитку території. Крім того, повідомлено, що копії наданих документів належним чином не завірені.
Позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області із запитом на отримання публічної інформації від 09.08.2019 року №2/ДОК-ЗЕМ/КЛП-ФРМ та до Держгеокадастру України із запитом на отримання публічної інформації від 09.08.2019 року №1/ДОК-ЗЕМ/КЛП-ФРМ, в яких просив надати відомості про наявність (або про відсутність) затвердженої форми клопотання, яке подається заявниками до територіальних управлінь Держгеокадастру у порядку статті 118 «Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами» Земельного кодексу України.
Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в листі від 14.08.2019 року №ПІ-144/0-165/0/63-19 повідомив позивача, що форма клопотання розпорядчими документами Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не затверджувалася.
Держгеокадастру України у листі від 15.08.2019 року № ПІ-131/17-0.13- 677/69-19 повідомило позивача, що форма клопотання, яке подається громадянином відповідно до статті 118 Земельного кодексу України, законодавством не встановлена.
Також позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області із запитом на отримання публічної інформації від 09.08.2019 року№2/ДОК-ЗЕМ/РЦН-ВКР, в якому просив надати відомості (назви, дати прийняття та реєстраційні номери) про затверджені з боку уповноважених державних органів діючі нормативно-правові акти та про затверджені з боку Держгеокадастру документи стосовно забезпечення раціонального використання та охорони земель, які застосовуються у діяльності Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області при розгляді клопотань, які подані у порядку статті 118 «Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами» Земельного кодексу України.
Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області у листі від 14.08.2019 року №ПІ-143/0-164/0/63-19 зазначило, що діє на підставі Положення, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 року №308 та керується Конституцією, законами України, постановами Президента України тощо. Також відповідач звернув увагу на те, що забезпечення раціонального використання та охорони земель є завданням земельного законодавства згідно з вимогами ст.4 Земельного кодексу України. Стаття 5 Земельного кодексу України наголошує - земельне законодавство базується на принципах забезпечення раціонального використання та охорони земель, Раціональне землекористування включає зокрема раціональну організацію території. Додатково повідомлено, що Держгеокадастр та його територіальні органи не є законодавчим органом.
Вважаючи, що дії Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та відмова, яка оформлена листом від 06.08.2019 № Д-3072/0-2455/0/20-19 перешкоджають в реалізації законного права на отримання дозволу у формі наказу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з п. «б» ч.1 ст. 81 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Земельний кодекс України)громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Пунктом «а» частини 3 статті 22 Земельного кодексу України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.
Відповідно до абз.1 ч.1 ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
Згідно з п. «в» ч.3 ст.116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Пунктом «б» частини 1 статті 121 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірах не більше 2,0 гектара.
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.
Так, частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно з абзацем1 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Частиною 4 статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
З аналізу наведених правових норм випливає, що з метою реалізації права громадян на отримання у власність земельної ділянки необхідно звернутись з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування разом із графічними матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Метою надання цих матеріалів є необхідність її ідентифікації уповноваженим органом для перевірки відповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Від перевірки вказаних підстав залежить рішення такого органу про надання чи відмову в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
При цьому підставою для відмови у наданні відповідного дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Слід зазначити, що чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України, в тому числі не передбачено й прийняття ГУ Держгеокадастром рішення про відмову у задоволенні вимоги, порушеної в клопотанні про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, у зв`язку з тим, що бажане місце розташування запитуваної земельної ділянки, на думку відповідача, не відповідає раціональній організації території, а також копії наданих документів належним чином не завірені.
Наведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 27.02.2018 року в справі № 545/808/17 (провадження № К/9901/3734/17).
Суд вважає, що зазначені у листі відповідача підстави відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою не відносяться ні до однієї з підстав, визначених частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України.
Отже, відповідач відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 га, з підстав викладених у листі від 06.08.2019 № Д-3072/0-2455/0/20-19, діяв не у межах наданих йому повноважень та не у спосіб, визначений Земельним кодексом України.
За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що відмова ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яка оформлена листом від 06.08.2019 року № Д-3072/0-2455/0/20-19 є протиправною.
Оскільки відмова відповідача визнана судом протиправною, а право позивача на отримання законного та обґрунтованого рішення на його клопотання від 03.07.2019 року було порушено, суд вважає за необхідне зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.07.2019 року, відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду викладених у рішенні.
Щодо обраного позивачем способу захисту його прав шляхом зобов`язання надати дозвіл у формі наказу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, суд зазначає наступне.
У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.
Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Відповідно до ч. 4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному п.4 ч.2 ст. 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Суд зауважує, що при розгляді клопотань про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою Головним управлінням Держгеокадастру у Дніпропетровській області перевіряються подані пакети документів на відповідність місця розташування об`єктів вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку та за результатом такого розгляду приймається відповідне рішення.
Чинним законодавством, зокрема ст.118 Земельного кодексу України, передбачено право суб`єкта владних повноважень, який є розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності, діяти на власний розсуд при розгляді відповідних клопотань, у тому числі клопотання позивача, з прийняттям відповідного рішення, тобто у відповідача існує декілька варіантів прийняття рішення при розгляді клопотання позивача.
Отже, позивач, заявляючи вимогу про зобов`язання відповідача надати дозвіл у формі наказу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації, фактично просить суд втрутитися у дискреційні повноваження відповідача.
Наведені висновки суду не протирічать позиції Верховного Суду, на яку посилається позивач, щодо можливості зобов`язати орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача, у разі якщо іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує. Проте, ці висновки Верховного Суду не можуть бути застосовані при розгляді цієї справи, оскільки у розглядуваному випадку у відповідача є декілька варіантів поведінки при розгляді клопотання позивача, а тому надання дозволу на розроблення документації із землеустрою є саме дискреційними повноваженнями відповідача.
Окрім того, суд вважає, що заявлена позивачем вимога спрямована на майбутнє, тобто є передчасною, оскільки рішення щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність або рішення щодо відмови у наданні такого дозволу приймається після розгляду суб`єктом владних повноважень відповідного клопотання з усіма документами, проте, на цей час, відповідач повторно не розглянув клопотання позивача,з урахуванням висновків суду викладених у цьому рішенні.
В зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл у формі наказу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації, отже наведена вимога позивача не підлягає задоволенню.
Щодо доводів позивача про необхідність кваліфікувати неподання суб`єктом владних повноважень, яким є відповідач, відзиву на позов в належний строк та без поважних причин, як визнання відповідачем позову, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.4 статті 159 КАС України подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.
Отже, частиною 4 статті 159 КАС України визначено право суду кваліфікувати неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин як визнання позову, проте це не є прямим обов`язком суду.
Суд погоджується з доводами позивача з приводу того, що перебіг процесуального строку для надання відзиву почався для позивача з 16.10.2019 року, оскільки копію ухвали суду від 08.10.2019 року про відкриття провадження у справі та примірник позовної заяви ним було отримано 15.10.2019 року, отже останнім п`ятнадцятим днем для наданні відзиву є 30.10.2019 року.
Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідач 31.10.2019 року на електронну пошту суду направив та 01.11.2019 року на адресу суду надав відзив на адміністративний позов, в якому позов не визнає, а тому суд не вбачає підстав кваліфікувати несвоєчасне надання відзиву, як визнання позову.
Окрім того, відповідно до п.4 ч.3 ст.2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є(серед іншого) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Відзив надійшов на адресу суду та копія відзиву направлялась на адресу позивача, а тому враховуючи, принцип змагальність сторін та принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суд вважає за необхідне прийняти до уваги доводи відповідача наведені у відзиві.
Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст.77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Позивачем належним чином доведено та відповідачем не спростовано наявність підстав для визнання протиправною відмови Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яка оформлена листом від 06.08.2019 року №Д-3072/0-2455/0/20-19 та зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.07.2019 року, відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду викладених у рішенні.
При цьому, позивачем не доведено наявність підстав для зобов`язання відповідача надати дозвіл у формі наказу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка знаходиться на території Єлизаветівської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області із земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації.
За викладених обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 768, 00 грн. підлягають частковому стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме 2/3 від 768,00 грн. = 512,27 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яка оформлена листом від 06.08.2019 року №Д-3072/0-2455/0/20- 19.
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03.07.2019 року, відповідно до вимог чинного законодавства та з урахуванням висновків суду викладених у рішенні.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст судового рішення складено та підписано 09 грудня 2019 року.

Суддя О.М. Неклеса