Справа № 540/2007/19
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/2007/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час остаточного розрахунку при звільненні,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому просить стягнути останнього середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні з 21.04.2019р. по 27.06.2019р. в розмірі 85598,47 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він з 25.03.2015р. по 20.04.2017р. працював на посаді провідного спеціаліста управління ІНФОРМАЦІЯ_3 . У день звільнення 20.04.2017р. відповідач видав трудову книжку, але остаточний розрахунок провів не в повному обсязі, оскільки при розрахунку і виплаті компенсації за невикористану відпустку було невірно обчислено стаж, що дає право на щорічну основну відпустку, а саме не враховано період з 17.08.2015р. по 05.10.2016р., коли за позивачем зберігались місце роботи, посада і середній заробіток в ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 09.11.2018р. у справі: 2140/1471/18 його позов було задоволено частково, стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_3 компенсацію за невикористану основну оплачувану відпустку в сумі 5148,28 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2017 р. по 09.11.2018 р. в розмірі 74 038,16 грн. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2019р. рішення суду першої інстанції було змінено в частині суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні яка підлягає стягненню з відповідача та визначено його у розмірі 61 051,87 грн. В решті рішення було залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 25 липня 2019 року скасовано рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і в цій частині позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку із пропуском ним строку на звернення до суду. У зв`язку з цим позивач зазначає, що судовими рішеннями у вказаній справі установлені обставини того, що відповідач при звільненні не провів повний розрахунок з позивачем. При цьому відповідач виплатив йому компенсацію за невикористану основну оплачувану відпустку лише 27.06.2019р. Тому позивач, з посиланням на приписи ст.ст.116, 117 Кодексу законів про працю України та викладену у постанові Верховного Суду України у постанові від 29 січня 2014 року у справі 6-144ц13 правову позицію щодо застосування вказаних правових норм, вказує, що для відповідача настали наслідки у вигляді обов`язку виплати йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України.

Також позивач уважає, що здійснивши у червні 2019р. виплату компенсації за невикористану основну оплачувану відпустку, відповідач вчинив дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, тому згідно ст.ст.256, 264 Цивільного кодексу України перебіг строку позовної давності перервався і розпочався заново. Відтак він вказує, що на його користь з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2017р. (день звільнення) по 09.11.2018р. (дата винесення рішення Херсонським окружним адміністративним судом) у сумі 61051,87 грн. У зв`язку з цим, на думку позивача, підлягає стягненню і середній заробіток по день фактичного виконання судового рішення з 09.11.2018р. по 27.06.2019р. в сумі 24546,60 грн. Обраховуючи розмір середнього заробітку, позивач виходить з установленого постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.04.2019р. у справі 2140/1471/18 розміру його середньоденної заробітної плати 157,35 грн.

Крім того, позивач зазначає, що у даному випадку при вирішенні питання щодо дотримання строків звернення працівника до суду для вирішення трудового спору необхідно керуватися положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України, згідно з якими працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Підсумовуючи викладене, ОСОБА_1 просить задовольнити позов.

Ухвалою від 01.10.2019р. відкрито провадження у справі, вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та зобов`язано відповідача надати докази.

Відповідачем 21.10.2019р. подано відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову з таких підстав. Відповідач вказує, що заявлені позивачем вимоги вже були предметом розгляду у справі №2140/1471/18, у якій постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 61 051,87 грн. Рішення суду виконане 26.06.2019р. В подальшому постановою Верховного Суду від 25 липня 2019 року судові рішення у справі №2140/1471/18 в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовані та в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку із пропуском строку на звернення до суду. Також відповідач зазначає, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку можуть бути заявлені та вирішуватись в порядку адміністративного судочинства лише у тому випадку, якщо вони поєднані з вимогами про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень. А самостійним предметом адміністративного позову такі вимоги бути не можуть. При цьому відповідач з посиланням на викладений у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року судові рішення у справі №2140/1471/18 правовий висновок, вважає помилковими доводи позивача про те, що право працівника звернутись до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не обмежується жодним строком. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що позивач неправильно визначає розмір середньоденної заробітної плати, а також не вказує конкретного розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку та періоду затримки розрахунку. Помилковими вважає відповідач і доводи позивача про те, що фактом виплати за рішенням суду у справі №2140/1471/18 ІНФОРМАЦІЯ_2 визнав зобов`язання та цим перервався перебіг позовної давності. У підсумку відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

Ухвалою від 29.11.2019р. позовну заяву на підставі ч.ч.13-15 ст.171 КАС України залишено без руху у зв`язку з виявленням її недоліків та установлено позивачу строк для їх усунення, а саме для надання до суду документу про сплату судового збору в сумі 885,98 грн. або документів, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону, а також обґрунтованого розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку із вказівкою на конкретний період затримки розрахунку, за який позивач просить стягнути з відповідача відшкодування

Позивачем ухвалу виконано частково шляхом сплати судового збору в сумі 885,98 грн.

Згідно із положеннями п.10 ч.1 ст.4, ст.12, ч.5 ст.262 КАС України розгляд справи проведено у письмовому провадженні без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у ній докази та наведені учасниками справи у заявах по суті доводи, проаналізувавши чинне законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 25.03.2015р. по 20.04.2017р. займав посади провідного спеціаліста управління Херсонського об`єднаного міського військового комісаріату та провідного спеціаліста управління ІНФОРМАЦІЯ_5 , мав статус державного службовця.

Вважаючи, що при звільненні відповідачем не здійснено розрахунок усіх належних до виплати сум, а саме компенсації за невикористану відпустку та надбавки за стаж державної служби, позивач звернувся до суду.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року у справі №2140/1471/18 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь позивача компенсацію за невикористану основну оплачувану відпустку в сумі 5 148,28 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів на користь держави та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2017 року по 09.11.2018 року в розмірі 74 038,16 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року змінено рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року в частині суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні яка підлягає стягненню з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 - 61 051,87 грн. (шістдесят одна тисяча п`ятдесят одна).

В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року залишено без змін.

27 червня 2019 року відповідач виплатив позивачу компенсацію за невикористану основну оплачувану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Постановою Верховного Суду від 25 липня 2019 року скасовано рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2018 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і в цій частині позовну заяву залишено без розгляду у зв`язку із пропуском ним строку на звернення до суду.

У решті судові рішення залишено без змін.

Залишаючи позовні вимоги без розгляду, Верховний Суд виходив з того, що для середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені застосовуються положення статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), а невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Враховуючи, що позивача було звільнено 20.04.2017 року, то у цей день була видана трудова книжка та проведений розрахунок, з розміром якого позивач не погодився. До суду позивач звернувся 26 липня 2018 року. Тому з урахуванням наведених висновків позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений частиною 1 статті 233 КЗпП України, з вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені.

26.09.2019р. позивач звернувся з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказуючи при цьому у тексті позовної заяви та в її прохальній частині різні періоди затримки виплати, а саме з 09.11.2018р. по 27.06.2019р. та з 21.04.2019р. по 27.06.2019р., відповідно.

При цьому він вказує, що саме з факту проведення 27.06.2019р. остаточного розрахунку у нього виникло право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період, не охоплений в попередній справі, а відтак з вказаної дати розпочався перебіг тримісячного строку на звернення до суду.

Вирішуючи цей спір, суд виходить з такого.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно приписів ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статті 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постановах від 22 червня 2018 року (справа №810/1092/17), від 04 квітня 2018 року (справа № 524/1714/16-а), від 25 квітня 2019 року (справа №524/3937/15-а), від 11 червня 2019 року (справа №524/8023/16-а), від 06 серпня 2019 року (справа №826/9793/18), від 30 жовтня 2019 року (справа №806/2473/18), а також Верховний Суд України у постановах від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15), від 29 січня 2014 року (справа № 6-144ц13).

Визначаючи розмір відшкодування, яке підлягає стягненню на користь позивача, суд вважає за необхідне врахувати позиції Верховного Суду України, викладену у постанові від 24.10.2011 року у справі №6-39цс11 та у Пленумі Верховного Суду України у постанові від 24 грудня 1999 року №13, а також постанову Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №524/1714/16-а (К/9901/8793/18), та взяти до уваги такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Так, визначений рішенням суду у справі №2140/1471/18 розмір недоплаченої суми компенсації за невикористану відпустку становить 5148,28 грн. (без урахування податків та обов`язкових платежів).

Це судове рішення до негайного виконання допущено не було і набрало законної сили 22.04.2019р.

Відповідач виконав рішення суду та сплатив компенсацію за невикористану відпустку 27.06.2019р. в сумі 4144,37 грн. (після відрахування податків та обов`язкових платежів).

Середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці, що передували звільненню, становить 190,82 грн. Ця обставина установлена рішеннями судів у справі №2140/1471/18, які набрали законної сили, на підставі офіційної довідки про нараховану заробітну плату службовцю ОСОБА_1 з січня по квітень 2017 р.

З урахуванням постанови Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі №2140/1471/18, затримка розрахунку при звільненні у даному спорі становить 156 робочих днів з 09.11.2018р. по 27.06.2019р.

Середній заробіток позивача за час затримки розрахунку складає 29767,92 грн. (190,82грн. х 156 днів).

Істотність частки складової заробітної плати (4144,37 грн.) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку (29767,92 грн.) складає 13,92 відсотка ((4144,37 / 29767,92) х 100%).

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотної частки 13,92%, становить 4143,69 грн. ((29767,92 х 13,92%) / 100) або ((190,82 х 13,92%) / 100 х 156).

Отже, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4143,69 грн.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 77 КАС України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

При вирішенні цього спору суд враховує, що відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідачем не спростовано доводів позивача про невиконання вимог законодавства щодо здійснення повного і остаточного розрахунку в день звільнення та проведення такого розрахунку лише 27.06.2019р.

У той же час, доводи позивача про необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з дня звільнення по день ухвалення рішення у справі №2140/1471/18 не заслуговують на увагу, оскільки позовні вимоги за цей період були залишені без розгляду постановою Верховного Суду від 25.07.2019р. у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду, як не заслуговують і його доводи про те, що право працівника звернутись до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не обмежується жодним строком.

Велика Палата Верховного Суду у постанові 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 висловила наступну правову позицію: «... середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. ... ».

Отже, на вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поширюються строки на звернення до суду, установлені законодавством, зокрема, установлений частиною 1 статті 233 КЗпП України тримісячний строк.

В даному випадку повний і фактичний розрахунок відбувся 27.06.2019р., коли відповідач сплатив компенсацію за невикористану відпустку, яка мала бути сплачена ще при звільненні позивача 20.04.2017р.

Тому саме з указаної дати розпочався перебіг тримісячного строку на звернення до суду із даним конкретним позовом і його позивач дотримався, оскільки позов подав 26.09.2019р. При цьому період затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням постанови Верховного Суду від 25.07.2019р. у справі №2140/1471/18, становить з 09.11.2018р. по 27.06.2019р. і саме в межах цього періоду відповідач несе відповідальність за статтею 117 КЗпП України.

Крім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.04.2017р. по 09.11.2018р. в сумі 61051,87 грн. вже був фактично виплачений позивачу згідно з платіжним дорученням №277 від 26.06.2019р., що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Помилковими є і доводи позивача про переривання позовної давності фактом виплати відповідачем заборгованості, які мотивовані положеннями ст.ст.256, 264 Цивільного кодексу України.

Слід звернути увагу позивача на те, що до спірних правовідносин не застосовуються вказані норми Цивільного кодексу України, позаяк вони є загальними по відношенню до норм КАС України та КЗпП України, якими установлені спеціальні строки на звернення до суду у спорах, пов`язаних з трудовими відносинами або відносинами публічної служби.

Також суд не бере до уваги і доводи відповідача про те, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку можуть бути заявлені та вирішуватись в порядку адміністративного судочинства лише у тому випадку, якщо вони поєднані з вимогами про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а самостійним предметом адміністративного позову такі вимоги бути не можуть.

Статтею 2 КАС України установлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з наданими ст.4 КАС України визначеннями, адміністративна справа це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а в свою чергу публічно-правовий спір - це спір, у якому:

- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

За змістом ч.ч.1, 2 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

- визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

- встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

- прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені ст.245 КАС України, відповідно до якої при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні якраз і є іншим способом захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, він не суперечить закону та прямо ним передбачений і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4143,69 грн. за період з 09.11.2018р. по 27.06.2019р.

Решта позовних вимог є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 листопада 2018 року по 27 червня 2019 року в розмірі 4143 (чотири тисячі сто сорок три) грн. 69 (шістдесят дев`ять) коп.

У задоволенні решті позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Пекний А.С.

кат. 106030000