Справа № 420/3413/19
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/3413/19

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

Кравця О.О.,

за участю: секретар судового засідання Уштаніт Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року, прийняте у складі суду судді Левчук О.А. в місті Одеса по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі Відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП в Одеській області № 388 о/с від 05 квітня 2019 року в частині звільнення зі служби в поліції за п. 10 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію» (у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення) ОСОБА_1 , спеціальне звання - капітан поліції, який перебував на службі в Національній поліції України на посаді дільничого офіцера поліції сектору превенції Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді дільничого офіцера поліції сектору превенції Хмельницького ВП Малиновського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області;

- стягнути з ГУ НП в Одеській області на користь ОСОБА_1 заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 квітня 2019 року по момент винесення рішення у справі з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач посилається на безпідставність його звільнення із займаної посади, оскільки з 29.03.2019 року по 02.05.2019 року він перебував на лікарняному, проте Відповідач всупереч нормам КЗпП України звільнив його зі служби в період непрацездатності, що є підставою для скасування оскаржуваного наказу та поновлення останнього на службі. Також, при притягненні до адміністративної відповідальності до нього не застосоване стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю пов`язаними з виконанням функцій держави, а тому, відповідно до ч.2 ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» він підлягав притягненню до дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку. Крім того, дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня виявлення дисциплінарного проступку, а згідно постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 01.02.2019 року фактичним моментом виявлення вчиненого ОСОБА_1 правопорушення слід вважати дату зібрання всіх матеріалів, тобто 15.11.2018 року. Вказані обставини підтверджують, що Відповідач звільнив Позивача зі служби не маючи жодних правових підстав, що є безумовною підставою для визнання наказу про звільнення протиправним, його скасування та поновлення Позивача на службі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, та без повного з`ясування усіх обставин, які мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд попередньої інстанції дійшов до хибного висновку щодо законності підстав та процедури звільнення, розглянув справу формально, без аналізу самої події, що стала підставою для звільнення. Судом не враховано посилання Позивача про порушення основоположних прав людини, про не співмірність покарання до події та непропорційність застосування покарання у виді звільнення, порушення процедури проведеної поза межами повноважень Відповідача, без дотримання рівності перед законом, з порушенням строків передбачених законом.

Також, скаржник вказує на те, що не може бути підставою для незастосування до нього положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України, і він не міг бути звільнений в день тимчасової непрацездатності, а відповідач взагалі не враховував при прийнятті рішення про звільнення факту перебування на лікарняному позивача.

До того ж, скаржник посилається на те, що прийнятті оскаржуваного рішення, суд не прийняв до уваги посилання представника Позивача на наявні у нього докази щодо порушення рівності прав у порівнянні з іншими поліцейськими, які були притягнуті до адміністративної відповідальності, але їм було надано можливість звільнитися за власним бажанням, а деякі працівники не були звільнені взагалі.

Представник відповідача надав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з листопада 2000 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, з березня 2017 року проходив службу в Національній поліції України на посаді дільничого офіцера поліції сектору превенції Хмельницького відділення поліції Малиновського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області, що підтверджується трудовою книжкою та послужним списком, оформлених на ім`я Позивача (а.с. 45-46; 88-93).

Постановою Київського районного суду міста Одеси від 04.12.2018 року по справі № 520/18051/18 визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172-6 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 700 гривень (а.с. 83-84).

Постановою Одеського апеляційного суду від 01.02.2019 року по справі № 520/18051/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Київського районного суду м.Одеси від 04 грудня 2018 року - залишено без змін (а.с. 85-87).

25 березня 2019 року начальником Малиновського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області винесено подання про звільнення капітана поліції ОСОБА_1 за п. 10 ч. 1 ст. 77 (у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення) Закону України «Про Національну поліцію України» (а.с. 81).

05 квітня 2019 року наказом начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області № 388 о/с відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 (0093404), дільничого офіцера поліції сектору превенції Хмельницького відділення поліції Малиновського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області звільнено зі служби в поліції з 05 квітня 2019 року за п. 10 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення) (а.с. 107).

Вважаючи протиправним та таким, що підлягає скасуванню наказ ГУ НП в Одеській області № 388 о/с від 05 квітня 2019 року в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції за п. 10 ч. 1 ст. 77 ЗУ «Про Національну поліцію», позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції дійшов висновку про про відсутність підстав для скасування оскаржуваного наказу й поновлення Позивача на службі з огляду на правомірність рішення про звільнення Позивача, прийнятого в межах наявних повноважень та у визначений законом спосіб на підставі відповідного рішення суду.

Вирішуючи дану справу в апеляційній інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 1 ст. 60 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що проходження служби в поліції регулюється Законом України «Про Національну поліцію» та іншими нормативно-правовими актами.

На поліцейських поширюються обмеження, визначені Законом України «Про запобігання корупції», цим та іншими законами України (ч. 1 ст. 61 Закону України «Про Національну поліцію»).

За приписами п. 5 ч. 2 ст. 61 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що не може бути поліцейським особа, до якої були застосовані заходи адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією.

Пунктом 10 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що Закону поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення.

Суб`єктами, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», є зокрема поліцейські (підпункт «З» пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про запобігання корупції»).

Положеннями ч. 2 ст. 52 Закону України «Про запобігання корупції» зазначено, що у разі суттєвої зміни у майновому стані суб`єкта декларування, а саме отримання доходу, придбання майна або здійснення видатку на суму, яка перевищує 50 прожиткових мінімумів, встановлених для працездатних осіб на 1 січня відповідного року, зазначений суб`єкт у десятиденний строк з моменту отримання доходу, придбання майна або здійснення видатку зобов`язаний повідомити про це Національне агентство. Зазначена інформація вноситься до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та оприлюднюється на офіційному веб-сайті Національного агентства. Положення ч. 2 цієї статті застосовуються до суб`єктів декларування, які є службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, а також суб`єктів декларування, які займають посади, пов`язані з високим рівнем корупційних ризиків, відповідно до статті 50 цього Закону.

Судовою колегією встановлено, що ОСОБА_1 у відповідності до підпункту «З» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції» відноситься до суб`єктів відповідальності, на яких поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції».

Отже, звільнення ОСОБА_1 з посиланням на п. 10 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію" є законним.

Щодо посилань Позивача на ту обставину, що оскаржуваний наказ видано в період його перебування на лікарняному, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Положеннями ч. 3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення про недопустимість звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Разом з тим, зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у пункті 4 частини першої статті 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України.

Позивач виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в статтях 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених іншим законом, а не у зв`язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові від 07 березня 2018 року по справі № 820/4794/15.

Між тим, судова колегія не приймає до уваги доводи Позивача щодо винесення оскаржуваного наказу під час його перебування на лікарняному з огляду на таке.

Як встановлено вище, наказом начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області № 388 о/с від 05 квітня 2019 року відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» капітана поліції ОСОБА_1 (0093404), дільничого офіцера поліції сектору превенції Хмельницького відділення поліції Малиновського відділу поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області звільнено зі служби в поліції з 05 квітня 2019 року за п. 10 ч. 1 ст. 77 (у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення) (а.с. 107).

Довідкою начальника Малиновського ВП в м. Одесі ГУ НП в Одеській області Волкова С.М. від 25.03.2019 року повідомлено, що рапорти про перебування ОСОБА_1 на лікарняному до Малиновського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області не надходили, але зі слів терапевта ДУ «ТМО МВС України по Одеській області» в термін з 22.03.2019 року по теперішній час вищевказаний працівник перебуває на лікарняному (а.с. 94).

Проте, в якості підтвердження перебування Позивача на лікарняному під час винесення оскаржуваного наказу, останній посилається на довідку про тимчасову непрацездатність службовця видану КНП Біляїської районної ради «Біляївський районний центр Первинної медико-санітарної допомоги» Амбулаторія ЗПСМ від 29.03.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_1 хворів з 29.03.2019 року по 02.05.2019 року, наявної в матеріалах справи (а.с. 48).

В матеріалах справи наявна довідка про тимчасову непрацездатність поліцейського, військовослужбовця Національної гвардії України № 1658 від 22.03.2019 року, відповідно до якої ОСОБА_1 знаходився на лікарняному з 22.03.2019 року по 27.03.2019 року, в графі приступити до служби вказано - тридцятого березня (а.с. 17).

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що довідка КНП Біляївської районної ради «Біляївський районний центр Первинної медико-санітарної Допомоги» не може бути належним та допустимим доказом підтвердження тимчасової непрацездатності Позивача станом на дату звільнення та зазначає наступне.

За приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП України вказано, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Пунктами 1.1. та 1.2. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, яка затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13 листопада 2001 року № 455 (далі Інструкція) та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 04 грудня 2001р. за №1005/6196, встановлено, що тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п.п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Пунктами 2.22, 1.9 та 2.18 Інструкції передбачено, що тимчасова непрацездатність осіб рядового і начальницького складу засвідчується довідкою органу, у сфері управління якого перебувають заклади охорони здоров`я.

У разі вибору особою рядового і начальницького складу лікуючого лікаря і лікувально-профілактичного закладу не за місцем проживання чи роботи довідка видається відповідно до пункту 1.9 розділу 1 цієї Інструкції.

Пунктом 1.9 Інструкції визначено, що листок непрацездатності (довідка) в амбулаторно-поліклінічних закладах видається лікуючим лікарем (фельдшером) переважно за місцем проживання чи роботи. У разі вибору особою лікуючого лікаря і лікувально-профілактичного закладу не за місцем проживання чи роботи документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність, видаються за наявності заяви-клопотання особи, погодженої з головним лікарем обраного лікувально-профілактичного закладу, або його заступником, засвідченої підписом та круглою печаткою лікувально-профілактичного закладу.

Довідка довільної форми, засвідчена підписом завідувача відділення та печаткою лікувально-профілактичного закладу, видається у разі тимчасової непрацездатності громадян, які шукають роботу, і безробітних, враховуючи період їх професійної підготовки та перепідготовки.

Відповідно до вимог ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, оскільки довідка КНП Біляївської районної ради «Біляївський районний центр Первинної медико-санітарної Допомоги» не відповідає затвердженій формі та є довідкою довільної форми, оскільки не містить порядкового номеру, у ній не зазначено чи це первинна довідка, чи продовження та фактично носить інформативний характер, колегія суддів не бере до уваги вищевказану довідку з огляду на її недопустимість як доказу в розумінні ст. 74 КАС України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, станом на час винесення оскаржуваного наказу у Головного управління Національної поліції в Одеській області була відсутня інформація та докази на підтвердження перебування ОСОБА_1 на лікарняному, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Щодо підстав звільнення ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено вище, ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 10 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» на виконання постанови Київського районного суду міста Одеси від 04.12.2018 року по справі № 520/18051/18, яка набрала законної сили.

Вказаною постановою Позивача притягнуто до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке полягає у неподанні письмового повідомлення про суттєві зміни в майновому стані осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування до Національного агентства з питань запобігання корупції.

Вчинене правопорушення є корупційним правопорушенням. Під час розгляду справи в суді в апеляційної інстанції Позивачем не заперечувався факт вчинення такого.

Крім того, у відкритому веб-сайті Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні або пов`язані з корупцією правопорушення.

Більш того, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Пунктом 5 частини 2 статті 61 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що не може бути поліцейським особа, до якої були застосовані заходи адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що юридична сила закону як основного джерела права, його місце в системі нормативно-правових актів закріплені в Конституції України. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України. Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу. Колегія суддів зауважує, що норми Закону України «Про Національну поліцію» мають вищу юридичну силу, аніж Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, та відповідно підлягають застосуванню у межах спірних правовідносин.

При цьому суд звертає увагу, що у разі незастосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про Національну поліцію», особа, до якої були застосовані заходи адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією надалі буде проходити службу в поліції, що суперечитиме положенням України «Про Національну поліцію», оскільки він містить пряму норму заборони проходити службу у поліції щодо осіб, до яких були застосовані заходи адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що Відповідач прийняв оскаржене рішення про звільнення Позивача правомірно, в межах наявних повноважень, у визначений законом спосіб на підставі відповідного рішення суду, а тому відсутні підстави для скасування відповідного наказу й поновлення Позивача на службі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року).

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, що міститься в рішенні № 26-рп/2009 від 19 жовтня 2009 року, обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови його домірності (пропорційності) та суспільної необхідності.

Допустимість обмеження вказаного права також передбачається статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі за текстом, Конвенція). За практикою тлумачення цього положення Європейським судом з прав людини втручання в зазначене право державою не становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо матиме законодавчі підстави, переслідуватиме легітимну мету та буде необхідною в демократичному суспільстві.

Незважаючи на те, що державні службовці не позбавлені захисту від втручання у особисте та сімейне життя, проте їх приналежність до здійснення державних функцій накладає на їхнє особисте і сімейне життя додаткові обмеження, передбачені Конституцією та законами України. Це було підтверджено у рішенні КСУ № 2-рп/2012 від 20 січня 2012 року (пункт 3.3): «Перебування особи на посаді, пов`язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів суб`єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві».

У справі «Випич проти Польщі» (Wypych v. Poland, заява № 2428/05) Європейський суд з прав людини зазначав, що обов`язок заявника подати декларацію з її подальшим оприлюдненням у вільному доступі в Інтернет є пропорційним легітимному інтересу громадськості, який полягає в дієвому та простому доступі громадян до інформації про фінансовий та майновий стан службовців. Такий ступінь втручання, що був чітко передбачений законодавством Польщі, надавав суспільству можливість переконатись в тому, що процес формування та реалізації влади не зазнає незаконного впливу чи неприйнятного лобіювання, або навіть безпосередньої корупції.

Відповідно до положень статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С. Д. Домусчі

Суддя: О. О. Кравець