Справа № 360/2251/19
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року справа №360/2251/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),

суддів Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,

за участю секретаря судового засідання Сухова М.Є.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Гребенара О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної фіскальної служби, Головного управління ДФС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року у справі №360/2251/19 (головуючий І інстанції Смішлива Т.В.) за позовом адвоката Гребенара Олексія Володимировича в інтересах ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби, Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправними наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними та скасувати наказ ДФС України від 06.05.2019 № 809-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та наказ Головного управління ДФС у Луганській області від 06.05.2019 № 155-о «Про звільнення ОСОБА_1 » та виплату компенсації за невикористані відпустки;

- поновити позивача на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області;

- стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.05.2019 і до моменту фактичного поновлення на посаді першого заступника Головного управління ДФС у Луганській області.

В обґрунтування позову зазначив, що судовими рішеннями, які набрали законної сили позивача поновлено на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області з 29.08.2017.

На виконання судових рішень відповідачами було поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області з 29.08.2017.

Наказами відповідачів, що оскаржуються, припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області у зв`язку із реорганізацією територіальних органів ДФС у Луганській області, п. 1 ст. 40 КЗпП України та звільнено 06 травня 2019 року з посади.

Накази прийняті з порушенням вимог діючого законодавства, оскільки позивача звільнено відповідно до п. 1 ч. 1 ст 87 Закону України «Про державну службу» та п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Звільнення із зазначених підстав допускається у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі. Звільнення допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Позивач не відмовлявся від переведення його на іншу посаду, подав заяву з проханням надати йому перелік вакантних посад в Головному управлінні ДФС у Луганській області для можливості продовження роботи в системі ДФС України, однак, відповіді не отримав.

Крім того, позивачем також подано заяву про звільнення у зв`язку з переведенням до Луганської обласної державної адміністрації - обласної військовоцивільної адміністрації. Однак і ця заява залишена без відповіді.

В наказі Головного управління ДФС у Луганській області № 155-о від 06.05.2019 днем звільнення зазначено 06.05.2019.

Однак в цей день позивач працював, будь-які накази про звільнення для ознайомлення йому не надавалися, трудова книжка не видавалася, розрахунок при звільненні не проводився.

Тобто, вказаний наказ до ГУ ДФС у Луганській області надійшов після закінчення робочого часу, а тому наказ ГУ ДФС у Луганській області про звільнення позивача міг бути виданий лише наступного дня.

Оскільки звільнення є незаконним, підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 07.05.2019.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України № 809-о від 06.05.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДФС у Луганській області № 155-о від 06.05.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 та виплату компенсації за невикористані відпустки».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області з 07 травня 2019 року.

Стягнуто з Головного управління ДФС у Луганській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07 травня 2019 року у розмірі 67851,90 грн з відповідними відрахуваннями установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Допущено до негайного виконання судове рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 15078,20 грн з відповідними відрахуваннями установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Не погодившись з судовим рішенням відповідачі звернулися з апеляційними скаргами в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просили скасувати рішення, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Обгрунтування апеляційних скарг.

Підставою для визнання звільнення позивача незаконним суд першої інстанції зазначив те, що позивачу не запропонували наявні вакантні посади у період з 02.05.2019 року по 06.05.2019 року.

Проте, позивача було попереджено про наступне вивільнення із займаної посади 06.11.2018 року. Одночастно з попередженням позивачу надано перелік вакантних посад станом на 06.11.2018 року, з яким позивач ознайомився особисто 06.11.2018 року.

В подальшому, позивачу надано перелік вакантних посад станом на 07.12.2018 року, який в той же день отримано позивачем особисто.

Під час перебування позивача на роботі з 06.11.2018 року по 04.01.2019 року жодних заяв від нього щодо відмови від запропонованих посад чи зайняття певної з них не надходило.

03.01.2019 року ГУ ДФС підготувало Перелік вакантних посад, проте не мало змоги вручити його позивачу в зв`язку з його відсутністю на робочому місті (відпросився до лікарні).

Оскільки 06.01.2019 року спливав строк дії попередження про вивільнення, тому 04.01.2019 року ГУ ДФС направило на адресу позивачу поштою Перелік вакантних посад станом на зазначену дату, яку він отримав 14.01.2019 року.

В період часу з 04.01.2019 року по 27.04.2019 року позивач перебував на лікарняному, проте жодних заяв про погодження з пропозиціями щодо зайняття запропонованих вакантних посад не надавав.

Таким чином, відповідач ГУ ДФС у Луганській області в повному обсязі виконав свій обов`язок в частині неодноразового пропонування вакантних посад (ініціатива керівництва)

Строк попередження про вивільнення, визначений ст.49-2 Кодексу законів про працю (не пізніше, ніж за два місяці), не зупиняється і не продовжується. Саме в даний проміжок часу у роботодавця виникає обов`язок в частині пропонування вакантних посад.

Крім цього норми Закону України «Про державну службу» дають підстави для висновку, що роботодавцем надаються пропозиції іншої рівнозначної посади в установі, де працював робітник. Позивачу були запропоновані всі наявні вакантні посади в ГУ ДФС в термін дії попередження про наступне вивільнення, однак він своє волевиявлення на продовження роботи в ГУ ДФС у Луганській області шляхом згоди не виявив.

02.05.2019 року (поза межами строку дії попередження) позивач вийшов з лікарняного та приступив до роботи, надавши в цей же день заяву до ГУ ДФС про звільнення з займаної посади в порядку переведення до ЛОДА.

В подальшому ОСОБА_1 (08.05.2019 року) подав заяву до належного роботодавця - Голові ДФС України, в якій наполягав на звільненні в порядку переведення.

Таким чином, позивач підтвердив відмову від переведення на вакантні запропоновані йому посади, в зв`язку з чим накази про його звільнення є законними.

Заяви про звільнення в порядку переведення були подані до Голови ДФС України вже після його звільнення, тому у ГУ ДФС були відсутні підстави для звільнення позивача відповідно до п.5 ч.1 ст.36 КЗпП України.

В судове засідання представникі відповідачів не з`явилися, надали клопотання про відкладення розгляду справи, яке не підлягає задоволенню. Представники відповідачів належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи, явка сторін не визнавалася обов`язковою, причини неявки до суду, суд вважає неповажними.

Позивач, його представник просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, розглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг, суд встановив наступне.

Фактичні обставини справи.

Наказом ДФС України від 02.11.2018 № 2125-о «Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 » скасовано наказ ДФС України від 02.08.2017 № 1821-о «Про звільнення ОСОБА_1 », скасовано наказ ДФС України від 28.08.2017 № 1984-о «Про внесення змін до наказу ДФС від 02.08.2017 № 1821-о», поновлено позивача на посаді першого заступника начальника ГУ ДФС у Луганській області з 29.08.2017 (т.1 арк.спр. 18).

Наказом ГУ ДФС у Луганській області від 02.11.2018 № 552-о «Про виконання рішення суду та поновлення ОСОБА_1 » скасовано п.1 наказу ГУ ДФС у Луганській області від 02.08.2017 № 424-0 «Про звільнення ОСОБА_1 та виплату компенсації за невикористані відпустки», скасовано п. 1 наказу ГУ ДФС у Луганській області від 28.08.2017 № 445-о «Про внесення змін до наказу ГУ ДФС у Луганській області від 02.08.2017 № 424-о», визначено рахувати ОСОБА_1 таким, що поновлений на посаді першого заступника начальника ГУ ДФС у Луганській області з 29.08.2017 (т. 1 арк. спр. 19).

Наказом ГУ ДФС у Луганській області від 06.11.2018 № 558-о «Про вихід на роботу ОСОБА_1 » визначено вважати позивача таким, що приступив до роботи на посаді першого заступника начальника ГУ ДФС у Луганській області з 06.11.2018; встановлено ОСОБА_1 посадовий оклад згідно з штатним розписом у розмірі 10088 грн на місяць та підтверджено спеціальне звання радника податкової та митної справи І рангу (т.1 арк.спр. 20).

ОСОБА_1 06.11.2018 вручено попередження про наступне вивільнення відповідно до п. 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», з яким позивач ознайомився під особистий підпис (т. 1 арк. спр. 81).

Одночасно з попередженням про наступне звільнення 06.11.2018 позивачу вручено перелік вакантних посад ГУ ДФС у Луганській області станом на 06.11.2018 з попередженням про те, що в разі відмови від запропонованих посад його буде звільнено у порядку, передбаченому ст.87 Закону України «Про державну службу». Факт отримання вказаних документів підтверджено особистим підписом позивача на супровідному листі (т. 1 арк. спр. 82-86).

Перелік вакантних посад ГУ ДФС у Луганській області вручався позивачу особисто також станом на 07.12.2018 (т. 1 арк. спр. 87-90) та станом 29.12.2018 (т. 1 арк. спр. 91-94).

Крім того, 04.11.2019 на адресу позивача рекомендованим листом направлено перелік вакантних посад ГУ ДФС у Луганській області станом на 04.01.2019, який отримано позивачем особисто 14.01.2019 (т. 1 арк. спр. 95-99).

У період з 04.01.2019 по 26.04.2019 ОСОБА_1 перебував на лікуванні, що підтверджено листками непрацездатності, копії яких долучено до матеріалів справи (т. 1 арк. спр. 100-103).

Першим робочим днем після закінчення лікування у ОСОБА_1 було 02.05.2019, що підтверджено даними табелів обліку робочого часу за період з листопада 2018 року по травень 2019 року (т. 1 арк. спр. 104-110).

Після закінчення лікування в перший робочий день 02.05.2019 позивачем подано на ім`я в.о. начальника ГУ ДФС у Луганській області заяву про надання йому переліку вакантних посад в ГУ ДФС у Луганській області для можливості переведення у зв`язку зі скороченням його посади згідно з п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», яку зареєстровано в ГУ ДФС у Луганській області 02.05.2019 за № А/2523/ДЗН (т. 1 арк. спр. 147).

У цей же день, 02.05.2019 року, ОСОБА_1 на ім`я в.о. начальника ГУ ДФС у Луганській області подано заяву про звільнення з займаної посади в порядку переведення до Луганської обласної адміністрації -обласної військово-цивільної адміністрації, до якої додано копію листа в.о. голови обласної державної адміністрації керівника обласної військово-цивільної адміністрації С.Філя виконуючому обов`язки голови ДФС України Власову О.С. з проханням звільнити в порядку переведення до Луганської обласної державної адміністрації - обласної військово-цивільної адміністрації Альошкіна В.С., першого заступника ГУ ДФС у Луганській області (т. 1 арк. спр. 129-130).

Зазначена заява позивача зареєстрована в ГУ ДФС у Луганській області 02.05.2019 за № А/2553/ДЗН.

Листом від 02.05.2019 за № 2322/8/12-32-04-09 ГУ ДФС у Луганській області повідомило ДФС України про те, що ОСОБА_1 , перший заступник начальника ГУ ДФС у Луганській області приступив до роботи після закінчення перебування на лікарняному з 04.01.2019 по 26.04.2019. З посиланням на те, що позивач попереджений про наступне вивільнення у зв`язку з скороченням та термін попередження сплинув 06.01.2019, ГУ ДФС у Луганській області просило розглянути питання щодо звільнення ОСОБА_1 з займаної посади відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» (т. 1 арк. спр. 121).

Наказом ДФС України № 809-о від 06.05.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено державну службу та звільнено позивача з посади першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області у зв`язку із реорганізацією територіальних органів ДФС у Луганській області, п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 арк. спр. 122).

Підставами для прийняття наказу зазначено подання Головного управління ДФС у Луганській області від 02.05.2019 № 2322/8/12-32-04-09, попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 06.11.2018, пропозиції вакантних посад, які запропоновані позивачу.

Згідно з наданою Департаментом обслуговування платників податків інформацією з ІТС «Управління документами» наказ ДФС України № 809-о від 06.05.2019 зареєстровано в інформаційній системі ДФС України 06.05.2019 о 16 годині 30 хвилин та 06.05.2019 о 17 годині 33 хвилини отримано ГУ ДФС у Луганській області (т. 1 арк. спр. 239-240).

Наказом Головного управління ДФС України у Луганській області № 155-о від 06.05.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 та виплату компенсації за невикористані відпустки» припинено державну службу та звільнено позивача з посади першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області у зв`язку із реорганізацією територіальних органів ДФС у Луганській області, п. 1 ст. 40 КЗпП України з 06.05.2019 (т. 1 арк. спр. 123).

Вказаний наказ зареєстровано в журналі реєстрації наказів ГУ ДФС з особового складу 06.05.2019 (т. 1 арк. спр. 220-221).

Про прийняття вищевказаних наказів позивача повідомлено 07.05.2019, однак, ознайомлення з їх змістом позивач відмовився, про що свідчить акт про відмову від підпису від 07.05.2019 (т. 1 арк. спр. 124).

Листом від 07.05.2019 № А-1750/14/12-32-04-09 ГУ ДФС у Луганській області направило на адресу позивача копії наказів ДФС України № 809-о від 06.05.2019 та ГУ ДФС у Луганській області № 155-о від 06.05.2019 та повідомило про необхідність отримання трудової книжки (т. 1 арк. спр. 204).

Згідно з журналом обліку трудових книжок і вкладишів до них трудову книжку позивач отримав особисто 15.05.2019 (т. 1 арк. спр. 213-215).

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що відповідачами порушено процедуру прийняття спірних наказів про звільнення, оскільки позивачу не запропоновано наявні вакантні посади у період його виходу після лікарняного, з 02.05.2019 року по 06.05.2019 року.

Оцінка суду.

В межах даної адміністративної справи не є спірним питання скорочення штатної чисельності працівників ГУ ДФС у Луганській області, зокрема, скорочення посади першого заступника начальника ГУ ДФС у Луганській області та правомірності вручення позивачу 06.11.2018 попередження про наступне вивільнення.

Позивачем оскаржуються виключно накази про звільнення через порушення процедури їх прийняття та розгляду заяв позивача від 02.05.2019.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу»(далі -Закон № 889-VIII) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Згідно з частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Отже, процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII регулюється нормами КЗпП.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, підставами для звільнення працівника за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України можуть бути зміни в організації виробництва і праці шляхом реорганізації підприємства, установи чи організації або зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а також визначено категорії працівників, яким надається перевага в залишенні на роботі при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

За приписами частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Аналіз вищезазначених положень Кодексу законів про працю України свідчить, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 826/8324/18.

Матеріали справи свідчать, що позивач обіймав посаду першого заступника начальника ГУ ДФС у Луганській області, яка, відповідно до пп.1.1.2 наказу ДФС України №421 від 15.06.2017 (зі змінами та доповнення) «Порядок призначення (переведення) на посади та звільнення з посад працівників Номенклатури Голови Державної фіскальної служби України», відноситься до номенклатури Голови ДФС.

Відповідно до наказу ДФС України №57-0 від 18.01.2016 року «Про надання повноважень» (а.с.199 т.1) уповноважено керівників, зокрема, головних управлінь ДФС в областях, при скороченні чисельності працівників, зміні істотних умов праці та наступному вивільненні відповідно до п.6 ст.36 або п.1 ст.40 КЗпП (…) здійснювати заходи щодо попередження керівних працівників територіальних органів (…), посади яких належать до номенклатури ДФС; працевлаштування працівників шляхом пропонування посад у підпорядкованих органах, у тому числі номенклатури Голови ДФС.

Крім того, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 надано Перелік вакантних посад тільки в ГУ ДФС у Луганській області станом на 06.11.2018, на 07.12.2018, на 29.12.2018 та станом на 04.01.2019.

Двомісячний строк попередження позивача про наступне звільнення сплинув 06.01.2019, однак, з 04.01.2019 по 26.04.2019 включно ОСОБА_1 перебував на лікуванні та першим робочим днем після тимчасової непрацездатності є 02.05.2019.

Позивача звільнено з посади першого заступника начальника Головного управління ДФС у Луганській області у зв`язку із реорганізацією територіальних органів ДФС у Луганській області за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 06.05.2019, однак, доказів того, що позивачу у період з 02.05.2019 по 06.05.2019 пропонувались наявні вакантні посади відповідачами не надано.

Прибувши на роботу позивач сам звернувся до керівника ГУ ДФС у Луганській області із заявою про надання йому переліку вакантних посад станом на 02.05.2019, однак, отримав відповідь на своє звернення лише 24.05.2019, тобто, після звільнення (т. 1 арк. спр. 148).

Таким чином, відповідач - ГУ ДФС у Луганській області не виконав свій обов`язок по працевлаштуванню працівника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулось з порушенням положень частини третьої ст. 49-2 КЗпП України та гарантій позивача на працевлаштування.

Тому накази ДФС України № 809-о від 06.05.2019 та ГУ ДФС у Луганській області № 155-о від 06.05.2019 про звільнення позивача є незаконними та підлягають скасуванню, а ОСОБА_1 , відповідно до положень частини першої статті 235 КЗпП України, повинен бути поновлений на попередній роботі.

З огляду на вищевикладене є безпідставними доводи апелянтів щодо запропонування всіх вакантних посад в установі, де працював позивач (ГУ ДФС у Луганській області) з дня попередження про звільнення (06.11.2018 року) в межах двох місяців (06.01.2019 року)

Подання позивачем заяви про звільнення в порядку переведення 02.05.2019 року не звільняє ГУ ДФС у Луганській області від обов`язку запропонувати вакансії, які з`явилися в установі протягом періоду виходу позивача з лікарняного і які існували на день його звільнення.

При цьому суд звертає увагу апелянтів, що позивач 02.05.2019 року також звернувся з заявою про надання Переліку вакантних посад на цю дату, проте відповідь на своє звернення ОСОБА_1 отримав вже після звільнення.

Зазначене спростовує доводи апелянтів, що позивач підтвердив відмову від переведення на запропоновані посади, подавши заяву 02.05.2019 року про звільнення в порядку переведення до іншого державного органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Оскільки судове рішення не оскаржується в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та негайного виконання, тому суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів апеляційних скарг. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За приписами пункту 1 частини 1 статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг правильно встановлені обставини справи, судове рішення в цій частині є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для їх задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної фіскальної служби, Головного управління ДФС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року у справі №360/2251/19 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року у справі №360/2251/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 10 грудня 2019 року.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10 грудня 2019 року.

Головуючий суддя І.Д. Компанієць

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв