Справа № 743/2098/19
Суддя: Єгорова Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/2098/19 Суддя (судді) першої інстанції: Сташків В.Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Єгорової Н.М.,

суддів - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 про продовження строку затримання, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року УДМС України в Чернігівській області звернулось до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про продовження строку затримання останнього на 6 місяців.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2019 року позов задоволено частково - продовжено строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 до 13 травня 2020 року включно в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що протягом шести місяців позивачем було направлено лише один запит з метою його ідентифікації, що свідчить про те, що орган Державної міграційної служби України не у повній мірі реалізував свої повноваження щодо ідентифікації іноземця. Крім іншого, підкреслює, що не відмовлявся співпрацювати під час процедури його ідентифікації.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2017 року громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було примусово видворено за межі території України та затримано з поміщенням до ПТПІ;

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 15 вересня 2017 року було скасовано постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2017 року та відмовлено в позові ГУДМС України в Харківській області до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про примусове видворення за межі Україні та затримання, з поміщенням до ПТПІ;

12 січня 2018 року громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до УДМС України в Чернігівській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Рішенням УДМС України в Чернігівській області від 01 лютого 2018 року у задоволені зазначеної заяви громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було відмовлено, оскільки відповідач не надав документів, які підтверджують його особу;

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року відмовлено в задоволенні позову громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування рішення органу ДМС про відмову в оформленні документів про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 12 березня 2018 року по 26 вересня 2018 року проживав в Україні на підставі довідок про звернення за захистом в Україні;

Термін законного перебування громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 на території України закінчився 08 жовтня 2018 року, тобто відсутні документи, які б давали йому право перебувати на території України;

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 24 травня 2019 року, яке було залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2019 року, було примусово видворено з України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 та затримано останнього з поміщенням до ПТПІ на 6 місяців до 21 листопада 2019 року;

Листом УДМС України в Чернігівській області № 7401.5.1-5232/74.2-19 від 06 червня 2019 року, останні звертались до Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України та Посольства Народної Республіки Бангладеш щодо ідентифікації громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та документування останнього свідоцтвом про повернення на Батьківщину, але відповіді на вказаний лист позивачем не одержано

Згідно Акту про відмову вчинити певні дії від 17 вересня 2019 року, громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 з особистих міркувань, відмовився від заповнення заяви для оформлення документа Народної Республіки Бангладеш для виїзду за межі України та від дактилоскопіювання.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, надавши оцінку наявним у матеріалах справи доказам з огляду на положення ст. 289 КАС України, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Положення пп. «f» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначають, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема, законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (далі - Закон).

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

При цьому в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Приписи ч. 11 ст. 289 КАС України визначають, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Тобто, існування принаймні однієї з передбачених у ч. 11 ст. 289 КАС України умов з урахуванням обставин справи є достатнього підставою для затримання іноземця або продовження строку такого затримання.

За правилами ч. 12 ст. 289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Відповідно до ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено раніше, з метою ідентифікації Відповідача Позивачем було направлено лист до Посольства Народної Республіки Бангладеш щодо ідентифікації громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та документування останнього свідоцтвом про повернення на Батьківщину. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповіді на вказаний лист не надійшло.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що відповідно до абз. 4 п. 1 розділу VI "Порядок дій з ідентифікації та документування іноземців" Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № № 353/271/150 (далі - Інструкція), якщо від компетентних органів країни походження іноземця не надходить відповідь, запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

Як вірно підкреслено апелянтом та залишилося поза увагою суду першої інстанції, позивачем не було надано належних і допустимих доказів, що на виконання вимог Інструкції останнім було повторно направлено запит щодо ідентифікації відповідача після неотримання відповіді на вперше направлений запит від 06 червня 2019 року.

Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що, як було встановлено раніше, з метою ідентифікації особи відповідача, позивачем було направлено до Чернігівського ПТПІ відповідний лист № 8.3/3557-19від 12 вересня 2019 року щодо заповнення іноземцем анкети встановленого зразка. Разом з тим, на вказані звернення Чернігівське ПТПІ надало довідку, в якій зазначено про відмову апелянта у заповненні згаданої анкети.

Викладене свідчить, що ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області вживалися усі необхідні дії з метою ідентифікації особи відповідача, однак останній відмовився співпрацювати під час процедури його ідентифікації, що відповідно до п. 1 ч. 13 ст. 289 КАС України є підставою для продовження строку затримання.

Посилання апелянта на подання органам ДМС свого паспорту для проведення його ідентифікації колегією суддів оцінюється критично, оскільки додана до апеляційної скарги роздруківка фотографії паспорта серії НОМЕР_1 не є належним та допустимим доказом на підтвердження обставин надання оригіналу зазначеного документа органам міграційної служби та не спростовує зазначеного в акті від 17 вересня 2019 року факту відмови іноземця заповнити форму заяви для оформлення документа для виїзду за межі України.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що 12 січня 2018 року відповідач звернувся до УДМС України в Чернігівській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволені зазначеної заяви відповідача рішенням УДМС України в Чернігівській області від 01 лютого 2018 року було відмовлено, оскільки відповідач не надав документів, які підтверджують його особу.

Судовими рішеннями Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2018 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року відмова УДМС України в Чернігівській області відповідачу в оформленні документів про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнана правомірною.

Крім того, твердження Апелянта про те, що для продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення необхідним є існування одночасно двох умов, визначених ч. 13 ст. 289 КАС України, на думку суду апеляційної інстанції, є помилковим, оскільки буквальне тлумачення наведеної норми свідчить про можливість окремого застосування таких умов.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для продовження строку затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 , у зв`язку із неможливістю ідентифікації особи відповідача.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 271, 272, 289, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач Н.М. Єгорова

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов