Справа № 814/2217/17
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

06 грудня 2019 року

Київ

справа №814/2217/17

адміністративне провадження №К/9901/39972/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Желєзного І.В., суддів: Саприкіної І.В., Чиркіна С.М., розглянувши в попередньому судовому засіданні в касаційному порядку справу №814/2217/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру України у Миколаївській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду у складі судді Мороза А.О. від 10 листопада 2017 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду у складі суддів Яковлєва О.В., Танасогло Т.М., Запорожана Д.В. від 06 лютого 2018 року

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У жовтні 2017 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру України у Миколаївській області (далі також - відповідач), у якому просив визнати протиправною відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства; зобов`язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства на території Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

2. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач відмовив йому у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстав, які не передбачені законодавством. Обґрунтовуючи свою вимогу про зобов`язання відповідача надати такий дозвіл, позивач наполягає на тому, що судовий захист повинен бути ефективним, і для відновлення його прав тільки визнання дій відповідача протиправними буде недостатньо.

3. Представник відповідача подав письмові заперечення проти позову, у яких послався на положення Стратегії удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 07 червня 2017 року № 413 "Деякі питання удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними" (далі - Стратегія), відповідно до норм якої відповідач повинен сформувати перелік земельних ділянок, які передаються в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області та надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою відповідно до такого переліку. Відповідач наголошує на тому, що зазначена у клопотанні позивача земельна ділянка відсутня в переліку земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам України. Також відповідач наполягає на тому, що прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою є його дискреційними повноваженнями, і таке рішення приймається в межах його адміністративного розсуду, а тому зобов`язання надати такий дозвіл є втручанням в його діяльність та перебиранням його функцій.

4. Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2017 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії відповідача при розгляді клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 6,81 га для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, які знаходяться у постійному користуванні фермерського господарства Сахно Л.В. , в межах території Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області. Зобов`язано відповідача у відповідності до вимог частини 7 статті 118 Земельного кодексу України розглянути клопотання ОСОБА_1 від 07 червня 2017 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 6,81 га для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, які знаходяться у постійному користуванні фермерського господарства Сахно Л.В. , в межах території Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області. В решті позову відмовлено.

5. Рішення суду мотивовано тим, що право власності на землю набувається виключно в порядку, який встановлений законом. В даному випадку таким законом є Земельний кодекс України. Отримання зацікавленою особою дозволу на розроблення проекту землеустрою є складовою частиною процедури набуття права власності на землю. Інші нормативно-правові акти не можуть суперечити нормам Земельного кодексу України і тим принципам, які в ньому закладені, та/або підмінювати процедуру набуття права власності на землю, яка закріплена в цьому кодексі.

Позивач є членом фермерського господарства і просить надати йому земельну ділянку, яка є складовою частиною земельної ділянки, що знаходиться на праві постійного користування у фермерського господарства Сахно Л.В. Ця земельна ділянка не могла бути включена відповідачем до переліку земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам України, так як вона вже є об`єктом цивільних прав і використовується на законних підставах фермерським господарством. В той же час, згідно з положеннями Земельного кодексу України, а також Стратегії до переліку земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам України, відповідачем включаються вільні від прав власності, володіння чи користування земельні ділянки.

Крім того, підстави для зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою відсутні, так як фактично відповідач не відмовив останньому у наданні такого дозволу, а взагалі не розглянув по суті клопотання позивача, адже відповідач не перевіряв відповідність місця розташування земельної ділянки, на яку вказав позивач, приписам законодавчих актів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

6. Не погоджуючись із судовими рішеннями судів попередніх інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач звернувся до суду із касаційною скаргою, у якій просить частково скасувати рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства на території Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області та в цій частині прийняти нове, яким зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 6,81 га для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, які знаходяться у постійному користуванні фермерського господарства Сахно Л.В. , в межах території Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

7. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 07 червня 2017 року позивач звернувся до відповідача із клопотанням, в якому просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 6,81 га для ведення фермерського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, які знаходяться в постійному користуванні фермерського господарства Сахно Л.В. , в межах території Прибужанівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області.

Листом від 07 серпня 2017 року повідомлено позивача, що земельна ділянка, на яку він претендує, не входить до затвердженого ним переліку земельних ділянок, які можливо передати в межах норм безоплатної приватизації в ІІІ кварталі поточного року на території Миколаївської області.

Не погоджуючись зі вказаними обставинами, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

8. Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про ефективний спосіб захисту порушених прав шляхом зобов`язання відповідача розглянути клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки в даному випадку, у відповідача відсутня дискреція (власлий розсуд) щодо надання чи ненадання такого дозволу, так як позивачем, разом з клопотанням були надані необхідні документи для отримання такої, та які розглянуті у повному обсязі.

9. Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що вимоги касаційної скарги не підлягають задоволенню, оскільки рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині є правильними та законними.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

10. Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування норм матеріального та процесуального права судами попередніх інстанцій, Суд зазначає наступне.

11. Згідно з положенням частини 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

12. Відповідно до частин 1, 2 та 3 статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

13. Крім того, стаття 2 та частина 4 статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

14. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що ї передбачені Конституцією та законами України.

15. Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій».

16. Стаття 118 Земельного кодексу України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

17. Згідно з частиною 1 статті 118 Земельного кодексу України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

18. Частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

19. Приписами абзацу 1 частини 7 статті 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

20. Згідно з абзацом 3 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України особа має право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу, якщо уповноважений орган у місячний строк не надав ні дозволу на його розроблення, ні мотивованої відмови у наданні такого дозволу.

21. Отже, цією нормою закріплено право громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу після спливу місячного строку дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу (бездіяльності суб`єкта владних повноважень) або відмови у його наданні після спливу місячного строку.

22. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі № 806/3095/17, від 17 грудня 2018 року у справі №509/4156/15-а.

23. Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

24. При цьому частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів;

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

25. Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. З іншого боку, подання зацікавленою особою документів, необхідних для розгляду клопотання, не в повному обсязі або виявлення у документах, поданих замовником, недостовірних відомостей об`єктивно перешкоджають розгляду та винесенню законного рішення про надання дозволу/вмотивованої відмови на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

26. У разі надання особою пакету документів, необхідних для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з недоліками щодо комплектності, форми чи змісту, відповідний орган має право звернутися до заявника з пропозицією усунути виявлені недоліки. Така дія є правомірним способом поведінки органу і має на меті створення громадянам умов для реалізації їх прав на землю. Зазначена пропозиція щодо усунення недоліків не може вважатися «відмовою у наданні дозволу» у розумінні частини 7 статті 118 Земельного кодексу України. Проте звернення з такою пропозицією не звільняє відповідний орган від обов`язку прийняти рішення щодо надання дозволу (або відмову) в межах встановленого законом місячного строку.

27. Відсутність рішення про надання дозволу або відмову у наданні дозволу в межах встановленого законом місячного строку свідчить про протиправну бездіяльність відповідного органу, і надає особі право замовити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки без згоди уповноваженого органу відповідно до абзацу 3 частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

28. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі №509/4156/15-а.

29. Постановою Кабінету Міністрів України N 413 затверджено Стратегію удосконалення управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними.

У розділі "Система організації процесу виконання Стратегії" передбачено, що Держгеокадастр та його територіальні органи під час передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність в межах норм безоплатної приватизації повинні: формувати перелік земельних ділянок та визначати площу земельних ділянок, яка передається в межах норм безоплатної приватизації на території відповідної області; щокварталу за 10 днів до закінчення поточного кварталу оприлюднювати перелік земельних ділянок, які пропонується передавати у наступному кварталі (розрахованих за зазначеною формулою), на офіційних веб-сайтах територіальних органів Держгеокадастру за місцем розташування земельних ділянок; надавати дозволи на розроблення документації із землеустрою та передавати земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у приватну власність в межах норм безоплатної приватизації відповідно до зазначених переліків, насамперед учасникам антитерористичної операції; враховувати позицію відповідної сільської та селищної ради під час надання (передачі) земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність громадян. Для реалізації Стратегії передбачено розроблення проектів нормативно-правових актів.

30. Разом з тим, у зв`язку із затвердженням даної Стратегії зміни до Земельного кодексу України не вносились, перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою не змінювався.

31. Таким чином, порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, зокрема, порядок одержання дозволу на розроблення проекту землеустрою, врегульовано безпосередньо Земельним кодексом України.

32. Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України передбачено виключний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не передбачає такої підстави як відсутність земельної ділянки у відповідному переліку.

33. Також суд враховує і те, що Стратегія не є нормативно-правовим актом, що містить обов`язкові до виконання норми права. Вона лише визначає напрямки удосконалення механізму управління в сфері використання та охорони земель сільськогосподарського призначення державної власності та розпорядження ними на майбутнє.

34. У пункті 3 Постанови Кабінету Міністрів України №413 Міністерству аграрної політики та продовольства разом з Державною службою з питань геодезії, картографії та кадастру доручено розробити та внести на розгляд Кабінету Міністрів України у шестимісячний строк проекти відповідних нормативно-правових актів, спрямованих на реалізацію Стратегії, затвердженої цією постановою.

35. В той же час, позивач звертаючись до відповідача з заяваю про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, надав, зокрема, нотаріально завірену копію заяви - згоди Сахно Л.В. про відведення земельної ділянки у власність (членам фермерського господарства) ОСОБА_1 , що виключає в даному випадку спір про право цивільне.

36. Таким чином, суди попередніх інстанцій у контексті спірних правовідносин дійшли правильного висновку, що відповідачем відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, які не передбачені Земельним кодексом України.

37. Крім того, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що лист відповідача від 07 серпня 2017 року не можна розглядати в якості мотивованої відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки із його змісту слідує, що клопотання позивача по суті не розглядалось у зв`язку із відсутністю земельної ділянки, на яку претендує позивач, в переліку земельних ділянок, які можуть бути передані у власність громадянам України у ІІІ кварталі 2017 року.

38. Водночас, залишаючи постанову суду першої інстанції в частині вимог про зобов`язання відповідача розглянути клопотання позивача щодо відведення земельної ділянки у власність без змін, суд апеляційної інстанції виходив також з того, що повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою є дискреційними повноваженнями відповідача.

39. З цього приводу колегія суддів зазначає, що у судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими необхідно розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

40. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

41. При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

42. Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17, від 14 серпня 2019 року у справі №0640/4434/18, від 12 вересня 2019 року у справі №0640/4248/18.

43. Щодо ефективності обраного судами попередніх інстанцій способу захисту, колегія суддів зазначає, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. При цьому суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

44. В контексті обставин спору застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою та чи відсутні, передбачені законом підстави для відмови в задоволенні заяви.

45. В випадку, що є предметом дослідження, оцінка правомірності бездіяльності стосувалася лише тих мотивів, які наведено у листі відповідача від 07 серпня 2017 року № П-9024/6-17-СГ. При цьому суди не досліджували, чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усі інші умови для надання дозволу. За таких обставин у судів попередніх інстанцій не було підстав для зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення.

46. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що підстави для зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою у суду відсутні, так як фактично відповідач не відмовив позивачу у наданні такого дозволу, а взагалі не розглянув по суті заяву останнього.

47. З урахуванням наведеного, з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав як зобов`язання відповідача розглянути заяву позивача про видачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

48. Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

49. За приписами частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

50. Враховуючи наведене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції, оскільки не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права останніми на час ухвалення судових рішень.

51. Рішення судів першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 06 лютого 2018 року та постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий І.В. Желєзний

Судді: І.В. Саприкіна

С.М. Чиркін