Справа № 280/390/19
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

27 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 280/390/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Прокопчук Т.С., Дурасової Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 р. (суддя Максименко Л.Я.) в адміністративній справі №280/390/19 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Запорізькій області, про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ заступника начальника Головного управління Держпраці у Запорізькій області О. Ганненка від 12.11.2018 за №1905 "Про проведення інспекційного відвідування" в частині здійснення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 з питань додержання законодавства про працю та проведення у її термін до 30.11.2018; визнати протиправним та скасувати припис інспектора праці Головного управління Держпраці у Запорізькій області Буднік О.А. про усунення виявлених порушень за №ЗП2217/563/АВ/П від 15.11.2018; визнати протиправною та скасувати постанову № ЗП2217/563/АВ/П/ПТ/ТД-ФС від 13.12.2018, прийняту першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Запорізькій області Дановського В.В. про накладення штрафу у розмірі 670140 грн.

В обґрунтування протиправності спірни рішень позивач вказував на порушення порядку проведення інспекційного відвідування, без повідомлення та у відсутність позивача. Враховуючи зміст направлення на проведення заходу державного нагляду (контролю). Позивач також зазначав, що постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2019 у справі про адміністративне правопорушення №336/7635/18 провадження у справі було закрито за відсутності в його діях складу адміністративного проступку, відповідальність за який передбачена частиною 3 статті 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На думку позивача, факту допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту) відповідачем не доведено.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 р. позов задоволено частково. Суд визнав протиправними та скасував постанову Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 13.12.2018 за №ЗП2217/563/АВ/П/ПТ/ТД-ФС та припис про усунення виявлених порушень від 15.11.2018 за №ЗП2217/563/АВ/П. У задоволенні іншої частині позову суд відмовив.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить оскаржене рішення скасувати, та ухвалити нове рішення про залишення позовної заяви без задоволення. Скаржник вказує, що відповідно до п. 11 Порядку № 295 за наявності службового посвідчення інспектори праці мають право безперешкодно, без попереднього повідомлення проводити інспекційне відвідування. На підтвердження фактичного допуску позивачем працівників до роботи без їх працевлаштування відповідачем суду першої інстанції було надано відеозапис, який, на думку скаржника, безпідставно визнано неналежним доказом, оскільки зазначені на них різні дати фіксування обставин перевірки сталися внаслідок технічного незадовільної роботи пристрою.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обгрунтоване.

Відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини:

На підставі інформації, отриманої із ГУ ДФС України у Запорізькій області від 30.10.2018 МЗ7510/10/08-01-13-04-08 Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області видано наказ від 12.11.2018 № 1905 «Про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 з питань виявлення неоформлених трудових відносин до 30.11.2018». На підставі наказу оформлено направлення від 13.11.2018 №1013 на проведення заходу державного нагляду (контролю) у формі інспекційного відвідування. В період з 14.11.2018 по 15.11.2018 інспекторами праці Головного управління Держпраці у Запорізькій області проведено інспекційне відвідування позивача, за результатами якого складено акт №ЗП2217/563/АВ. Головним державним інспектором Буднік О.А. 15.11.2018 винесено припис про усунення виявлених порушень № ЗП2217/563/АВ/П. Першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Запорізькій області Дановським В.В. 13.12.2018 винесено постанову № ЗП2217/563/АВ/П/ПТ/ТД-ФС про накладення штрафу на позивача у розмірі 670 140,00 грн.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність спірних постанови про накладення штрафу та припису.

Колегія суддів при перевірці правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального права враховує правовий висновок, сформульований Верховним Судом у постанові від 22.04.2019 у справі № 806/2143/18, який полягає у наступному:

Частиною першою статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Абзацом 2 частини другої статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення. За змістом частин третьої, четвертої статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до частини третьої статті 41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, частиною другою статті 265 КЗпП України і частиною третьою статті 41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Штраф за частиною другою статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною третьою статті 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Суд асаційної інстанції звернув увагу, що і стаття 265 КЗпП, і стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" від 28 грудня 2014 р.

Вищезазначений закон передбачав введення статтею 265 КЗпП фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість стаття 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Тобто ключової відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за статтею 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за статтею 41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України і частини третьої статті 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Оскільки в обох нормах йдеться про юридичну відповідальність та одне й те саме правопорушення, для застосування статті 61 Конституції України необхідно з`ясувати, чи належить відповідальність, передбачена статтею 265 КЗпП України і статтею 41 КУпАП до одного виду.

Закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені у частині другій статті 265 КЗпП України.

Кваліфікуючи вид цієї відповідальності, суд бере до уваги:

(а) мету відповідальності - покарання роботодавців за порушення законодавства про працю та легалізація фонду оплати праці;

(б) характер шкоди - шкоду заподіяно суспільству, а не працівнику;

(в) вид стягнення - фінансова санкція у виді штрафу;

(г) суб`єкт, який притягує до відповідальності - державний орган;

(д) джерело сплати - штраф зараховується до державного бюджету.

Водночас положення абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України та частини третьої статті 41 КУпАП в частині визначення правопорушення абсолютно тотожні: "фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)", а обставини, що послугували підставою їх встановлення для позивача - ідентичні.

Враховуючи вищенаведені ознаки, а також пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам суб`єкта приватного права, суд дійшов висновку, що правопорушення, передбачені у частині другій статті 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у частині третій статті 41 КУпАП, належить за своєю природою (основними ознаками) до такого виду юридичної відповідальності як адміністративна відповідальність

Як встановлено судом першої інстанції, постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.02.2019 у справі № 336/7635/18 (провадження 3/336/87/2019) закрито провадження в адміністративній справі у відношенні ОСОБА_1 про скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 41 ч. 3 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.61-63).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції в частині визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Запорізькій області від 13.12.2018 за №ЗП2217/563/АВ/П/ПТ/ТД-ФС про накладення штрафу.

Щодо висновку суду першої інстанції про протиправність спірного припису ЗП2217/563/АВ/П.

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26.04.2017, яка була чинна на час проведення інспекційного відвідування.

Пунктом 24 Порядку 295 передбачено, що припис вноситься об`єкту відвідування не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після підписання акта (відмови від підписання), а в разі наявності зауважень - наступного дня після їх розгляду. У приписі зазначається строк для усунення виявлених порушень. У разі встановлення строку виконання припису більше ніж три місяці у приписі визначається графік та заплановані заходи усунення виявлених порушень з відповідним інформуванням інспектора праці згідно з визначеною у приписі періодичністю. Припис складається у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, який проводив інспекційне відвідування або невиїзне інспектування, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник припису залишається в об`єкта відвідування.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний припис датований 15.11.2018, в той час як акт інспекційного відвідування отриманий позивачем 19.11.2018 та підписаний ним 22.11.2018 із зауваженнями.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що припис винесений раніше, ніж це передбачено п. 24 Порядку № 295, що є підставою для його скасування.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів за результатами перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшла висновку про відсутність підстав для його скасування.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 р. в адміністративній справі №280/390/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили 27 листопада 2019 р. і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя Т.С. Прокопчук

суддя Ю. В. Дурасова