Справа № 140/2919/19
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2019 року ЛуцькСправа № 140/2919/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі- ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання протиправною бездіяльності в частині невиплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки та щодо не проведення 05.08.2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 56 (п`ятдесят шість) невикористаних днів додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 та 2019 роки (тривалістю по 14 днів за кожний рік); стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 06.08.2019 року по день постановлення судом рішення у даній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу за контрактом у Північному регіональному управлінні ДПС України. 05.08.2019 року наказом начальника Північного регіонального управління ДПС України №268-ОС позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення , однак у день звільнення відповідач не провів з ним розрахунок за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпечення. Зокрема, ОСОБА_1 вказує, що брав безпосередню участь в антитерористичній операції, однак при звільненні з військової служби, відповідач не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки. На думку позивача, військовослужбовці, які є учасниками бойових дій мають право на одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, але з настанням особливого періоду надання додаткової відпустки призупиняється, однак це не позбавляє право особи на отримання грошової компенсації при звільненні з військової служби за умов невикористання такої відпустки, а тому бездіяльність Північного регіонального управління ДПС України в частині відмови в отриманні грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні з військової служби є протиправною.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що на дату закінчення проходження ним військової служби відповідач не виплатив йому: одноразову грошову допомогу при звільненні, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки та грошову компенсацію за речове майно. Таким чином, відповідачем було допущено затримку розрахунку при звільненні з військової служби, що є порушенням статті 116 Кодексу законів про працю та у відповідності до статті 117 Кодексу законів про працю є підставою для виплати середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, який у даному випадку становить період з 06.08.2019 року по день винесення рішення у даній адміністративній справі. З наведених підстав, позивач просив позов задовольнити повністю.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи.

У відзиві на позовну заяву, представник відповідача вважає її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_1 не звертався з рапортами про надання йому додаткових відпусток в 2016, 2017, 2018, 2019 році. Крім того вказує, що з 17.03.2014 року і по даний час в Україні діє особливий період, а тому відповідно до вимог пункту 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військослужбовців та членів їх сімей», яка визначає надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану) цієї статті, інших видів відпусток припиняється. Також представник відповідача зазначає, що законодавством не передбачено можливості заміни додаткової відпустки учасника бойових дій грошовою компенсацією. У свою чергу, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, представник відповідача вважає передчасними, оскільки на даний момент немає жодних судових рішень, які б встановлювали протиправні діяння (дію або бездіяльність) Північного регіонального управління ДПС України щодо невчасного розрахунку з позивачем після звільнення. З наведених підстав представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю.

У відповіді на відзив, позивач наведені міркування та аргументи відповідача у відзиві не визнає, вважає їх необґрунтованими і безпідставними та такими, що не відповідають чинному законодавству з підстав наведених у позовній заяві. Також вказує, що відповідач у відзиві на позовну заяву спочатку стверджує, що надав би додаткову відпустку, але не було звернення позивача з рапортом, а потім зауважує, що з настанням особливого періоду надання додаткових відпусток припиняється. Крім того зазначає, що відповідач відмовляючи у виплаті грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, не наводить для цього жодних підстав. Також ОСОБА_1 вважає, що бездіяльність Північного регіонального управління ДПС України полягає у не проведенні розрахунку за всіма видами належного йому на день звільнення матеріального та грошового забезпечення, чим було грубо порушено його конституційні права.

У запереченнях на відповідь на відзив, представник відповідача вважає, що доводи позивача, наведені у відповіді на відзиві, підлягають відхиленню з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Крім того вказує, що позивач ані в позовній заяві, ані у відповіді на відзив не спростовує той факт, що він не звертався з рапортами до відповідача про надання йому додаткової відпустки. Також представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 як у позові, так і у відзиві зазначає, що йому при звільненні не було виплачено відповідачем одноразову грошову допомогу та грошову компенсацію за речове майно. Однак, дане твердження позивача вважає хибним, оскільки одноразова грошова допомога була виплачена позивачу при звільненні. Крім того, позивач на момент звернення до суду знав, що грошову компенсацію за речове майно йому має сплатити Луцький прикордонний загін , оскільки саме в Луцькому прикордонному загоні ОСОБА_1 перебував на всіх видах забезпечення (окрім отримання заробітної плати), в тому числі речовому, а тому безпідставно у позові вказує, що саме Північне регіональне управління ДПС України не виплатило йому компенсацію за речове майно.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Як вбачається з витягу з наказу начальника Північного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України від 24.06.2017 року №271-ОС позивача зараховано у розпорядження начальника Північного регіонального управління (І категорії) (а.с.15).

У свою чергу, відповідно до витягу з наказу начальника Північного регіонального управління ДПС України від 05.08.2019 року №268-ОС позивача з 05.08.2019 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із закінченням строку контракту (а.с.17).

Крім того, відповідно до довідки від 21.06.2017 року №30/408 позивач проходив військову службу в зоні проведення антитерористичної операції в межах Донецької області (а.с.30), у зв`язку з чим ОСОБА_1 10.01.2017 року видано посвідчення серії НОМЕР_1 (а.с.32).

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій та не проведення остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби протиправними, позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII (далі Закон №3551-XII), відповідно до статті 4 якого ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать, зокрема, учасники бойових дій.

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час (стаття 5 Закону №3551-XII).

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 12 Закону №3551-XII учасникам бойових дій надаються пільги, зокрема, використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Статтею 4 Закону України «Про відпустки» від 05.11.1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.

Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року №3543-XII (далі - Закон №3543-XII) та «Про оборону України» від 06.12.1991 року №1932-XII (далі - Закон № 1932-XII).

За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак, Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону №3551-XII, пунктом 8 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, статтею 16-2 Закону №504/96-ВР.

Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 року №260 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону №504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ.

Крім того, безпідставним є твердження відповідачів про те, що додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, передбачена пунктом 12 статті 12 Закону №3551-ХІІ та статтею 16-2 Закону №504/96-ВР на час дії особливого періоду не надається, оскільки припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Дана позиція суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, вказаними в постанові від 21.08.2019 року у зразковій справі №620/4218/18 (Пз/9901/4/19).

Таким чином, позивач набув право на додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ під час проходження військової служби.

Разом з цим, вимога позивача про визнання протиправною бездіяльність Північного регіонального управління ДПС України в частині невиплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2016 рік та зобов`язання нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій саме за період з 2016 року, не підлягає до задоволення, оскільки позивачу видано посвідчення учасника бойових дій лише 10.01.2017 року, таким чином, позивач набув право на додаткову відпустку, передбачену пунктом 12 частини першої статті 12 Закону №3551-ХІІ за період з 2017-2019 роки.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, виходячи із наданих частиною другою статті 245 КАС України суду повноважень, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані позивачем дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити вказану компенсацію.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення 05.08.2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні з військової служби на день виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу та всіх видів забезпечення та стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 06.08.2019 року по день постановлення судом рішення у даній справі, то суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 цього Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В свою чергу, постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», постанова Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій», та Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року № 425, не містять норм щодо виплати звільненому військовослужбовцю середнього заробітку в зв`язку із затримкою з вини роботодавця всіх належних йому виплат при звільненні.

За таких обставин суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм КЗпП України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Водночас, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них слід застосувати положення КЗпП України, а саме статті 116 та 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. У свою чергу непоширення норм КЗпП України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №807/3664/14.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21.03.2017 року у справі № 826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Позивач у позовній заяві вказує, що на дату закінчення проходження ним військової служби відповідач не виплатив йому: одноразову грошову допомогу при звільненні, грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019 роки та грошову компенсацію за речове майно.

Враховуючи, що судом визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані позивачем дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, тому відповідач, всупереч норм чинного законодавства, не здійснив з працівником повного розрахунку при звільненні в частині невиплати грошової компенсації за невикористані позивачем дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, матеріалами справи частково спростовується твердження позивача щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні, зокрема, як вбачається з витягу з наказу від 05.08.2019 року №268-ОС при звільненні позивача з військової служби встановлено виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення у розмірі 33800,40 грн. (а.с.17). Дана обставина підтверджується також довідкою військової частини НОМЕР_2 від 16.08.2019 року №177 (а.с.19).

З матеріалів справи вбачається, що позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення Північного регіонального управління ДПС України з 05.08.2019 року, разом з тим згідно з виписок з Приват24 фактичний розрахунок відповідачем проведений 15.08.2019 року (до якого входить і одноразова грошова допомога при звільненні), тобто фактично затримка у розрахунку склала з 06.08.2019 року по 14.08.2019 року, а не по день постановлення судом рішення, як вказує позивач. Відтак позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення, шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.08.2019 року по 14.08.2019 року.

Щодо невиплати позивачу компенсації за речове майно, суд зазначає, що згідно з листа від 23.09.2019 року №723/10788 Луцький прикордонний загін Північного регіонального управління ДПС України повідомив позивача, що дану виплату в порядку черги буде здійснено Луцьким прикордонним загоном після надходження бюджетних коштів та направив довідку-розрахунок вартості речового майна, що належить до виплати ОСОБА_1 (а.с.24-25). Таким чином суд зазначає, що оскільки нарахування вартості за речове майно, що належить ОСОБА_1 здійснено саме Луцьким прикордонним загоном, то і затримка розрахунку за належне речове майно при звільненні позивача з військової служби здійснена саме ІНФОРМАЦІЯ_2 , а не Північним регіональним управлінням ДПС України. Відтак позов в цій частині до задоволення не підлягає.

Враховуючи те, що відповідач не здійснив з ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення з позивачем остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільнення з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

За вказаних обставин суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а позов таким, що підлягає до часткового задоволення.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 255, 257, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Зобов`язати Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

Визнати протиправною бездіяльність Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення 05 серпня 2019 року остаточного розрахунку грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 з військової служби на день виключення зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Зобов`язати Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати грошової компенсації за невикористані позивачем дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017, 2018, 2019 роки за період з 06 серпня 2019 року по день постановлення судом рішення у цій справі.

Зобов`язати Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України ( АДРЕСА_1 , ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) середній заробіток за час затримки виплати належних йому при звільненні сум в частині невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби за період з 06 серпня 2019 року по 14 серпня 2019 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко