Справа № 813/92/17
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/92/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А. Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Тронки О. В.,

представника позивача Вербенка П. О.,

представника відповідача Дулебко В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Державної казначейської служби України про визнання неправомірною відмови, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

05.01.2017 до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - позивач) до Апеляційного суду Львівської області, місцезнаходження: 79008, м.Львів, пл. Соборна, 7 (далі - Апеляційний суд Львівської області) Державної судової адміністрації України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5 (далі - ДСА України), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, Державної казначейської служби України, місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6 (далі - третя особа), в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 14.03.2017, просить суд:

- визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Львівської області у листі від 14.12.2016 за №07.24/118/2016 про проведення нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги при звільнення з посади судді у відставку;

- визнати неправомірною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення на 2016 рік фінансування Апеляційного суду Львівської області на здійснення виплат належної позивачу суми вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку та зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Апеляційного суду Львівської області на виплату вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку;

- зобов`язати Апеляційний суд Львівської області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги без сплати податку при звільненні у відставку позивача у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Ухвалою від 10.01.2017 суддя прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 08.02.2017 суд закрив підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 26.06.2017 суд зупинив провадження у справі.

Ухвалою від 22.11.2017 суд поновив провадження у справі.

Ухвалою від 22.11.2017 суд зупинив провадження у справі.

Ухвалою від 28.10.2019 суд поновив провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що факт виникнення права на відставку, а отже і права на отримання вихідної допомоги, мав місце під час дії Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992. Звертає увагу на те, що протягом дії Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 у нього станом на 06.04.2007 виникло право на відставку. Таке право не реалізовано, оскільки Закон не забороняв і по спливу 20-ти років перебування на посаді судді продовжувати працювати суддею, до того ж обраного з 16.03.2006 суддею Апеляційного суду Львівської області безстроково. Вважає, що зміст та обсяг досягнутих соціальних гарантій не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до законодавства.

Апеляційний суд Львівської області подав заперечення проти позову, в яких проти позову заперечив, просив суд відмовити у задоволенні позову. Заперечення обґрунтовані тим, що на час прийняття Верховною Радою України постанови від 08.09.2016 «Про звільнення суддів», якою позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Львівської області, був чинним (до 30.09.2016) Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010, у якому відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги. Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік» від 25.12.2015 та кошторисом Апеляційного суду Львівської області на 2016 рік видатки на виплату вихідної допомоги суддям, які йдуть у відставку, не передбачені. Відповідач посилається також на лист ДСА України від 28.10.2016 «Про надання роз`яснень стосовно виплати вихідної допомоги суддям», в якому роз`яснюється, що на суддів, звільнених з посади постановами Верховної Ради України, прийнятими до 30.09.2016, не поширюються норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, а тому підстави для виплати вихідної допомоги суддям у зв`язку з відставкою відсутні.

ДСА України подала до суду заперечення на позов, в яких проти позову заперечила, просила суд відмовити у задоволенні позову. Заперечення обґрунтовані тим, що згідно з частиною третьою статті 7 Указу Президента України від 10.06.1996 № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» (у редакції Указу Президента України від 10.11.1998 № 1235/98) акти Верховної Ради України, зокрема, постанови про призначення відповідно до законодавства на посади та звільнення з посад, набирають чинності з моменту їх прийняття. Також зазначила, що відрахування судді з штату на підставі наказу голови відповідного суду не є звільненням з посади судді відповідно до Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010.

Статею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти зворотної дії в часі не мають, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти на мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони мали місце.

В статті 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою згідно з Прикінцевими і перехідними положеннями, який набрав чинності 30.09.2016, тобто вже після прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення позивача з посади судді. Таким чином, застосовуються норми Закону, які діють на час прийняття рішення про звільнення судді.

Постанова Верховною Ради України № 1515-VIII, відповідно до якої позивач звільнений у відставку прийнята 08.09.2016, тому згідно з діючим на той момент законодавством підстави для нарахування та вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою відсутні.

Третя особа пояснень по суті позовної заяви не надала.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Просила суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила. Просила суд в задоволенні позову відмовити повністю.

Третя особа явку представника у судове засідання не забезпечила, належним чином повідомлена про місце, час і дату розгляду справи, заяв про розгляд справи без участі її представника до суду не надходило.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

01.02.1993 позивача обрано народним суддею Галицького районного суду м.Львова. Постановою Верховної Ради України від 16.03.2006 позивача обрано суддею Апеляційного суду Львівської області.

Керуючись Рішенням Конституційного суду України у справі № 1-8/216 від 08.06.2016, яким визначено неконституційними ряд положень діючого до 30.09.2016 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів», позивач скористався своїм правом на відставку, оскільки мав відповідний стаж роботи на посаді судді.

Постановою Верховної Ради України № 1515-VІІІ від 08.09.2016 «Про звільнення судді» позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням про відставку відповідно до п.9 ч. 5 ст.126 Конституції України. Наказом голови Апеляційного суду Львівської області від 22.09.2016 позивач виведений зі штату апеляційного суду. Стаж судді, який дає позивачу право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці, становить 29 років 5 місяців та 14 днів.

Під час звільнення позивачу нараховано та 30.09.2016 перераховано на картковий рахунок розрахункові кошти, які складають заробітну плату за вересень 2016 та компенсацію за невикористану відпустку. Сума вихідної допомоги, на яку, на його думку, у нього виникнуло право, не нарахована та не виплачена.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з наступного.

Згідно зі статею 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) (далі - Закон України №2453-VI) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 вказаного Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 №1-2/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсії і щомісячного грошового довічного утримання суддів у відставці), суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним становищем та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їх за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів дає підстави висувати до судді високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

У своєму рішенні Конституційний Суд України вказав, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію).

Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене статтею 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Надаючи оцінку аргументам позивача щодо застосування норм Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992, оскільки у нього станом на 06.04.2007 виникло право на відставку, суд зазначає таке.

За правилами частин другої та шостої статті 111 Закону України №2453-VI (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд встановив, що позивача звільнено у відставку на підставі постанови Верховної Ради України №1515-VIIІ від 08.09.2016, тобто у той час коли ще не набрали чинності норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ, які вступили в дію 30.09.2016, а діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ, у якому відсутня норма, яка б передбачала виплату вихідної допомоги.

Тому, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку.

Частиною шостою статті 47 Закону України № 2453-VI визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

При цьому, на думку суду відмова відповідачів у виплаті вихідної допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, оскільки законодавство, чинне на момент його виходу у відставку, виплату вихідної допомоги вже не передбачало.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що вихідна допомога є гарантією правового статусу і особливою формою соціального забезпечення судді, а тому не може бути скасована шляхом внесення змін до законодавства, оскільки у рішенні від 19.11.2013 №10-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.

Окрім того, рішення щодо неконституційності Закону України №1166-VII, в частині виключення статті 136 із Закону України № 2453-VI, Конституційним Судом України не приймалося.

Суд при розгляді справи враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.05.2019 у справі №826/3711/16.

Виходячи з викладеного, на день виходу позивача у відставку Апеляційний суд Львівської області та ДСА України діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та відповідно позивачу правомірно відмовлено у проведенні нарахування та виплати вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку.

Враховуючи викладене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення на 2016 рік фінансування Апеляційного суду Львівської області на здійснення виплат належної позивачу суми вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку; зобов`язання Державної судової адміністрації України здійснити фінансування Апеляційного суду Львівської області на виплату вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку; зобов`язання Апеляційного суду Львівської області провести нарахування та виплату суми вихідної допомоги без сплати податку при звільненні у відставку позивача у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді.

Також суд при розгляді справи застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 у справі «Сук проти України», у якому зазначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни.

Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

у задоволені позову ОСОБА_1 до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів, Державної казначейської служби України про визнання неправомірною відмови, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення суду складене 05.12.2019.

Суддя А.Г. Гулик