Справа № 640/15320/19
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

06 грудня 2019 року № 640/15320/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали адміністративної справи

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ у м. Києві) з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 15 листопада 2018 року №112876/03 про відмову в переході на пенсію за віком про державну службу;

- зобов`язати відповідача перевести з 16 жовтня 2018 року позивача на інший вид пенсії - пенсію державного службовця у розмірі 60% відповідно до статті 36 Закону України «Про державну службу», виходячи з розміру заробітної плати, зазначеної у довідці від 16 серпня 2018 року № 721, виданої Державною службою України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем протиправно відмовлено у переведенні її з пенсії за віком на пенсію за віком державного службовця, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» у позивача достатньо стажу роботи на посадах державного службовця для призначення відповідної пенсії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2019 року позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку на усунення недоліків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

26 вересня 2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що відмова у призначенні пенсії є необґрунтованою, оскільки відповідно до норм чинного законодавства України про пенсійне забезпечення громадян, позивач має стаж роботи на посадах державного службовця 22 роки, а отже має законне право на призначення пенсії державного службовця за віком.

04 жовтня 2019 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами та обґрунтуванням позову, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки за записами позивача у трудовій книжці стаж роботи на посадах, які відносяться до категорії посад державної служби становить 05 років 11 місяці 19 днів, а отже позивач не має права на переведення на пенсію відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу».

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що з 07 серпня 2018 року позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

09 жовтня 2018 року позивачем подано до ГУ ПФУ заяву про перехід із призначеної пенсії за віком на пенсію за віком державного службовця з проханням роз`яснити чи має ОСОБА_1 право на перехід із призначеної пенсії за віком на пенсію за віком державного службовця, оскільки працювала з лютого 1997 року по травень 2002 року у Контрольно-ревізійному управлінні м. Києва, а з травня по теперішній час працює у ДФС України.

Листом від 30 жовтня 2018 року № 101680/02/28222/1 ГУ ПФУ повідомлено позивачу про відсутність у неї права на пенсійне забезпечення державних службовців, оскільки згідно наданої копії трудової книжки стаж роботи з лютого 1997 року по травень 2002 року у Контрольно-ревізійному управлінні м. Києва відноситься до відповідних категорій посад державних службовців, а в період роботи у ДФС України позивач мала спеціальне звання, що не відноситься до категорії посад, визначених статті 25 Закону №3723-12.

16 жовтня 2018 року позивачем подано заяву про переведення з одного виду пенсії на інший за віком відповідно до ст. 34 Закону України «Про державну службу».

Листом від 15 листопада 2018 року № 112876/03 ГУ ПФУ надано відповідь, якою повідомлено про відсутність законних підстав ля переведення позивача на пенсію державного службовця згідно Закону України «Про державну службу» відповідно до наданих документів, оскільки за записами трудової книжки до стажу роботи на посадах, які відносяться до категорії посад державної служби зараховано періоди з 11 вересня 1997 року по 13 травня 2002 року та з 19 березня 2013 року по 04 грудня 2013 року, що становить 05 років 11 місяців 19 днів.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у переведенні позивача з одного виду пенсії на інший такими, що порушують її права та інтереси, позивач звернулася з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV.

У відповідності до частини першої статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особі яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Частиною третьою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Наведене в сукупності свідчить про те, що частиною третьою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії на інший, призначеного саме за цим Законом.

Тобто, у позивача наявне право на звернення до ГУ ПФУ із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший.

Відповідно до Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10 грудня 2015 року та Постанови Кабінету Міністрів України №622 від 14 вересня 2016 року «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 № 889-VIII «Про державну службу» на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» мають право особи, які на день набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу»: мають не менше як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України; займають посади державної служби та мають не менше як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

Статтею 25 Закону № 3723 -ХІІ «Про державну службу» визначено сім категорій посад державних службовців, які вони могли обіймати у відповідних державних органах, та передбачено, що віднесення існуючих на той час посад державних службовців, не перелічених у цій статті, а також віднесення до відповідної категорії нових посад державних службовців провадиться Кабінетом Міністрів України за погодженням з відповідним державним органом. Відповідно до цієї статті до шостої категорії посад державних службовців віднесено посади спеціалістів управлінь обласних державних адміністрацій, інші прирівняні до них посади.

Право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» чоловіки - 35 років, жінки - 30 років), якщо до набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» не призначалась пенсія відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16 грудня 1993 року мають жінки, які досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 4 порядку призначення пенсій згідно Закону України «Про державну службу», яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723- XII затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14 вересня 2016 року № 622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Пунктом 17 частини третьої статті 3 Закону №889-VIII визначено коло осіб, на яких дія цього Закону не розповсюджується, а саме: осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено Законом.

В свою чергу, згідно з пунктами 343.1, 343.2 та 343.3 статті 343 Податкового кодексу України посадовим особам контролюючих органів присвоюються такі спеціальні звання: головний державний радник податкової та митної справи; державний радник податкової та митної справи I рангу; державний радник податкової та митної справи II рангу; державний радник податкової та митної справи III рангу; радник податкової та митної справи I рангу; радник податкової та митної справи II рангу; радник податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи I рангу; інспектор податкової та митної справи II рангу; інспектор податкової та митної справи III рангу; інспектор податкової та митної справи IV рангу; молодший інспектор податкової та митної справи.

Положення про спеціальні звання та порядок їх присвоєння, співвідношення з рангами державних службовців, розмір надбавок за спеціальне звання затверджуються Кабінетом Міністрів України. У разі присвоєння посадовій особі спеціального звання відповідно до пункту 343.1 цієї статті надбавка за ранг державного службовця не виплачується.

Пунктом 344.1 статті 344 Податкового кодексу України визначено, що пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Викладена правова позиція також узгоджується з постановою Верховного Суду України від 22 жовтня 2013 року у справі № 21-340а13.

Відповідно до статті 1 Закону №3723-ХІІ державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Згідно з частиною другою статті 9 зазначеного Закону регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України. Із наведеної норми вбачається, що правове становище державних службовців, які працюють в апараті інших органів, може регулюватися іншими спеціальними законами.

Згідно наданої ГУ ПФУ відповіді від 30 жовтня 2018 року № 101680/02/28222 вбачається, що стаж роботи з лютого 1997 року по травень 2002 року у Контрольно-ревізійному управлінні м. Києва відноситься до відповідних категорій посад державних службовців, а в період роботи в ДФС України відповідачем зазначено, що позивач мав спеціальне звання, що не відноситься до категорії посад, визначених ст. 25 Закону № 3723-12, тому право на пенсійне забезпечення державних службовців позивач не має.

Тобто, у даному випадку суду належить з`ясувати, чи зараховується весь період роботи в ДФС України до стажу роботи на посадах, які відносяться до категорії посад державної служби.

З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що з 03 червня 2002 року ОСОБА_1 призначено на конкурсній основі на посаду головного державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок банківських установ наказом від 31 травня 2002 року №549-о; 10 вересня 2002 року позивачу присвоєно спеціальне звання - радник податкової служби 2 рангу; 05 травня 2003 року у зв`язку зі змінами організаційної структури та штатного розпису переведена на посаду головного державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок банківських установ управління організації перевірок фінансових установ Департаменту податкового аудиту та валютного контролю; з 21 червня 2004 року у зв`язку зі змінами в штатному розписі переведена на посаду головного державного податкового ревізора-інспектора відділу перевірок банківських установ управління організації перевірок фінансових установ Департаменту контрольно-перевірочної роботи; 10 серпня 2005 року у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису переведена на посаду головного державного податкового ревізора-інспектора відділу організації перевірок банківських установ Департаменту контролю за фінансовими установами та операціями у сфері ЗЕД; 17 листопада 2006 року у зв`язку зі зміною штатного розпису переведена на посаду головного державного податкового ревізора-інспектора відділу організації та планування роботи Департаменту контролю за фінансовими установами та операціями у сфері ЗЕД; 25 липня 2011 року відповідно до наказу Президента України № 1085/2010 від 09 грудня 2010 року «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», постанови КМУ від 17 січня 2011 року № 20 «Деякі питання упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади» у зв`язку з реорганізацією ДПА України переведено на посаду державного податкового ревізора-інспектора відділу організації перевірок банківських установ управління контролю за фінансовими установами та операціями у сфері ЗЕД Департаменту податкового контролю; 18 березня 2013 року у зв`язку з реорганізацією ДПС України та утворення Міндоходів і зборів України звільнена з займаної посади в порядку переведення для подальшої роботи в Міндоходів і зборів України; 19 березня 2013 року в порядку переведення призначена на посаду головного державного податкового ревізора-інспектора відділу організації та супроводження перевірок платників податків управління податкового аудиту Департаменту податкового та митного аудиту; 18 квітня 2013 року присвоєно 9 ранг державного службовця; 05 грудня 2013 року присвоєно спеціальне звання «Радник податкової та митної справи ІІ рангу»; 20 серпня 2014 року відповідно до постанови КМУ від 21 травня 2014 року № 160 «Про утворення ДФС» у зв`язку з утворенням ДФС України шляхом перетворення Міндоходів і зборів України переведено на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу організації та супроводження перевірок платників податків управління податкового аудиту Департаменту податкового та митного аудиту ДФС України; 01 березня 2016 року у зв`язку зі змінами організаційної структури та штатного розпису переведена на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок платників основних галузей економіки управління планових перевірок Департаменту аудиту ДФС України.

Згідно довідки ДФС України від 06 серпня 2018 року № 04/227 позивач у період з 20 серпня 2014 року працює в ДФС України; з 01 березня 2016 року по цей час працює на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу перевірок платників основних галузей економіки управління планових перевірок Департаменту аудиту ДФС України, яка віднесена до категорії «В» посад державної служби та має спеціальне звання радника податкової та митної справи ІІ рангу. Станом на 06 серпня 2018 року стаж державної служби становить 21 рік 05 місяців 04 дні.

З листа ГУ ПФУ від 15 листопада 2018 року №112876/03 ГУ ПФУ вбачається, що за записами трудової книжки до стажу роботи на посадах, які відносяться до категорії посад державної служби зараховано періоди з 11 вересня 1997 року по 13 травня 2002 року та з 19 березня 2013 року по 04 грудня 2013 року, що становить 05 років 11 місяців 19 днів.

При цьому, до стажу роботи на посадах, які відносяться до категорії посад державної служби не зараховано період роботи позивача з 03 червня 2002 року по 18 березня 2013 року на посадах податкової служби згідно записів у трудовій книжці. При цьому, не зазначивши підставу не віднесення до стажу державної служби роботи в податковому органі за вказаний період.

Спеціальним законом, що визначав статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності у період роботи позивача на відповідних посадах, був Закон України до втрати ним чинності на підставі Закону №5083-VI (5083-17) від 05 липня 2012 року, «Про державну податкову службу в Україні» (надалі - Закон №509-XII).

Згідно з частиною першою статті 4 Закону №509-XII Державна податкова служба, якій за змістом частини другої цієї статті підпорядковані державні податкові інспекції в областях, районах, містах і районах у міста, є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує здійснення контролю за дотриманням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів податків, зборів та інших платежів і неподаткових доходів і внесків до державних цільових фондів, встановлених законодавством України.

Посадовою особою органу державної податкової служби, за правилами частини першої статті 15 Закону №509-XII, може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством фінансів України. Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації, після якої таким особам присвоюються спеціальні звання (частини перша, четверта статті 15 цього Закону).

Цією ж нормою установлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондують вимогам статей 5, 12 Закону №3723-ХІІ щодо обмежень пов`язаних із прийняттям на державну службу та її проходженням.

Статтею 6 Закону №509-XII було встановлено, що видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Підсумовуючи все сказане слід зробити висновок про те, що посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, які обіймають посади в державних органах для виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету дійсно перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Посади і органи, час роботи в яких зараховуються до стажу державної служби визначено Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою КМУ від 03 травня 1994 року №283, чинного до 01 травня 2016 року (в спірний період, який відповідачем не зараховано до стажу державної служби), відповідно до пункту 2 якого до стажу державної служби зараховується, зокрема, робота (служба) на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів митного контролю, державної податкової та контрольно-ревізійної служби.

Механізм обчислення стажу державної служби визначено Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою КМУ від 25 березня 2016 року № 229 (далі по тексту - Порядок №229).

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку № 229 документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка, копія послужного списку, військовий квиток та інші документи, які відповідно до законодавства підтверджують стаж роботи (довідки, виписки з наказів, дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, тощо).

Стаж державної служби обчислюється відповідно до частини другої статті 46 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу».

До стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посаді державної служби відповідно до Закону.

Відповідно до положень статті 46 Закону України «Про державну службу» стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.

До стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посаді державної служби відповідно до цього Закону; час роботи на посадах, визначених пунктами 1-8, 9-1, 10 частини третьої статті 3 цього Закону.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну службу» цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, інших державних органів.

Дія цього Закону не поширюється на: 1) Президента України; 2) керівника постійно діючого допоміжного органу, утвореного Президентом України, та його заступників, Постійного Представника Президента України в Автономній Республіці Крим та його заступників; 3) членів Кабінету Міністрів України, перших заступників та заступників міністрів; 4) Голову та членів Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, Голову та членів Антимонопольного комітету України, Голову та членів Рахункової палати, Голову та членів Центральної виборчої комісії, голів та членів інших державних колегіальних органів; 5) Секретаря Ради національної безпеки і оборони України та його заступників; 6) Голову Державного комітету телебачення і радіомовлення України та його заступників, Голову Фонду державного майна України та його заступників, Голову Національного агентства з питань запобігання корупції та його заступників; 7) народних депутатів України; 8) Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та його представників; 9) службовців Національного банку України; 9-1) голів місцевих державних адміністрацій, їх перших заступників та заступників; 10) депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Голову Ради міністрів Автономної Республіки Крим та його заступників, міністрів Автономної Республіки Крим; 11) депутатів місцевих рад, посадових осіб місцевого самоврядування; 11-1) суддів Конституційного Суду України; 11-2) постійного представника Кабінету Міністрів України у Конституційному Суді України; 12) суддів; 13) прокурорів; 14) працівників державних органів, які виконують функції з обслуговування; 15) працівників державних підприємств, установ, організацій, інших суб`єктів господарювання державної форми власності, а також навчальних закладів, заснованих державними органами; 16) військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до закону; 17) осіб рядового і начальницького складу правоохоронних органів та працівників інших органів, яким присвоюються спеціальні звання, якщо інше не передбачено законом; 18) працівників патронатних служб.

З 12 серпня 2012 року статтею 344 Податкового кодексу України визначено, що пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу». При цьому період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Виходячи з наведеного, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом та період проходження такої служби в податкових органах підлягає зарахуванню до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

З наведених вище положень нормативно-правових актів можна зробити висновок, що на позивача розповсюджується дія Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Проте, відповідачем, на якого покладено тягар доказування в межах адміністративної справи, не надано жодних доказів на підтвердження правомірності не включення до стажу роботи на посадах, які відносяться до категорії посад державної служби періоду з 03 червня 2002 року по 18 березня 2013 року на посадах інспектора податкової служби згідно записів у трудовій книжці.

Позивачем, в свою чергу, надано в якості доказів на підтвердження наявності у неї стажу роботи на посадах, які відносяться до категорії посад державної служби копії трудової книжки, довідку ДФС України про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця згідно з п. 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу», довідку № 227 щодо того, що стаж роботи позивача на державній службі становить 21 рік 05 місяців 04 дні станом на 06 серпня 2018 року, довідку ДФС України № 721 від 06 серпня 2018 року про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця.

Оскільки судом встановлено, що станом на дату подання позивачем заяви про переведення її з одного виду пенсії на інший 16 жовтня 2018 року у неї був наявний достатній стаж роботи на державній службі, необхідний для призначення пенсії відповідно до положень Закону України «Про державну службу», а отже у відповідача були відсутні правові підстави для відмови у переході на пенсію за віком про державну службу.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 15 листопада 2018 року №112876/03 про відмову в переході на пенсію за віком про державну службу та, як наслідок, наявності правових підстав для зобов`язання відповідача перевести з моменту подання заяви - 16 жовтня 2018 року - позивача на інший вид пенсії - пенсію державного службовця у розмірі 60% відповідно до ст. 36 Закону України «Про державну службу», виходячи з розміру заробітної плати, зазначеної у довідці від 16 серпня 2018 року №721, виданої Державною фіскальною службою України 06 серпня 2018 року.

В частині дотримання позивачем строку звернення до суду, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів у розумінні вимог Кодексу адміністративного судочинства України щодо підтвердження дати отримання позивачем спірного рішення.

Оскільки строк звернення до суду обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, суд приходить до висновку, що адміністративний позов у межах спірних правовідносин подано з дотриманням строку звернення, встановленого частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, що також вказує на відсутність підстав для його поновлення.

За приписами статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги наведене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, на користь позивачки слід стягнути понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1536,80 грн за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ.

Щодо вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з частинами 1 - 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Проте, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження здійснення позивачем відповідних витрат, з урахуванням чого вимога про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 77, 78, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 15 листопада 2018 року № 112876/03 про відмову ОСОБА_1 в переході на пенсію за віком про державну службу.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві перевести ОСОБА_1 з 16 жовтня 2018 року на інший вид пенсії - пенсію державного службовця у розмірі 60% відповідно до статті 36 Закону України «Про державну службу», виходячи з розміру заробітної плати, зазначеної у довідці від 06 серпня 2018 року № 721, виданої Державною фіскальною службою України.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, буд. 16, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) сплачений судовий збір у розмірі 1536,80 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок, у задоволенні стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.В. Аверкова