Справа № 1.380.2019.003695
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10890/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Заверухи О.Б., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судових засідань Чопко Ю.Т.

представника позивача Ісканіної М.С.

представників відповідача Марусяка В.Я., Данилишина С.П.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року (головуючий суддя: Кузан Р.І., місце ухвалення м. Львів, дата складення повного тексту рішення 30.09.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплат грошової компенсації за неотримане речове майно,

встановив:

ОСОБА_1 , 19.07.2019 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплат грошової компенсації за не отримане речове майно за період з 20.02.2018 по 17.05.2019 у сумі 103694,36 грн.

Обґрунтовує позов тим, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 з Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2018 по 29.03.2018 у сумі 8626,50 грн. та грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 15835,81 грн. Позивач, вказує на те, що фактичний розрахунок за неотримане речове майно відповідач здійснив 17.05.2019. Оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено у день звільнення, то в період з 20.02.2018 по 17.05.2019, існувала затримка у розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з роботи.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення та постановити нове, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.

Відповідачем, 14.11.2019 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник позивача Ісканіна М.С. у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила таку задовольнити, а судове рішення скасувати.

Представники відповідача Марусяк В.Я., Данилишин С.П., у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, просили її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити, з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» від 20.02.2018 за № 14/ос/ВП-18, звільнено у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за п. 1 пп. 4 ст. 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) капітана внутрішньої служби ОСОБА_1 (Д-007303), інспектора відділу нагляду і безпеки Державної установи «Львівська виправна колонія № 48». Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 09 років 04 місяці 00 днів, у пільговому обчисленні 11 років 04 місяців 18 днів. Відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку наказано виплатити грошову компенсацію за невикористані чергові відпустки за 2015 рік в кількості 13 діб, за 2017 рік в кількості 25 діб, за 2018 рік в кількості 3 доби, всього 41 календарна доба.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 у справі № 813/3669/18 позов ОСОБА_1 до Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» про стягнення коштів задоволено частково. Стягнено з Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.02.2018 по 29.03.2018 у сумі 8626,50 грн. та грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 15835,81 грн. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено. Рішення набрало законної сили 18.12.2018.

Згідно виписки по картковому рахунку ПАТ КБ «Приватбанк» та листа УДКС України у Сихівському районі м. Львова від 17.05.2019 № 02-27/137, виплату грошової компенсації за неотримане речове майно Державною установою «Львівська виправна колонія № 48» проведено ОСОБА_1 17.05.2019.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що компенсація за неотримане речове майно по своїй суті є одноразовою виплатою, яка не включається до складу грошового забезпечення та не є обов`язковою формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби, а тому несвоєчасна виплата такої компенсації не дає підстав для застосування відповідальності передбаченої ст. 117 Кодексу законів про працю України.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-ІV, держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України (далі Закон № 2713-ІV)

Згідно ч. 5 ст. 23 Закону № 2713-ІV, на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578 затверджено Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі Порядок № 578).

Цей Порядок визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.

Речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань (п. п 1, 2 Порядку № 578).

Відповідно до п. 27 Порядку № 578, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.

Для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки (п. 60 Порядку № 578).

З системного аналізу вищенаведених норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Порядок № 578, визначає два альтернативні способи забезпечення працівника кримінально-виконавчої служби, належним йому речовим майном у разі звільнення, тобто, особа має право отримати речове майно особистого користування, яке не видане йому на день звільнення, або отримати грошову компенсацію за таке майно. Крім цього, реалізація як одного, так і іншого способу забезпечення працівника належним йому речовим майном у разі звільнення, здійснюється шляхом волевиявлення, тобто поданням заяви або рапорту за місцем проходження служби.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з витягу з наказу від 20.02.2019 № 14/ОС/ВП-18 ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил України.

На аркуші справи 47, міститься заява позивача, яка подана на ім`я начальника Державної установи «Львівська виправна колонія № 48», про виплату компенсації за неотриманий формений одяг згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 578.

Щодо покликання суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів звернення до відповідача з заявою про виплату саме грошової компенсації на день звільнення, а вказана заява не містить дати її написання, тому не може свідчити про виникнення обов`язку у відповідача забезпечити позивача речовим майном шляхом виплати грошової компенсації саме в день звільнення, то суд апеляційної вважає таке безпідставним. Оскільки, відсутність написання у цій заяві дати, як і відсутність зазначення дати під час її візування начальником виправної колонії, не може бути підставою для відмови у виплаті грошової компенсації за неотримане речове майно у день звільнення, тобто 20.02.2018. Крім цього, доказів того, що вказана заява подана позивачем у інший день, відповідачем не надано.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2018 у справі № 1340/3669/18, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за неотримане речове майно у сумі 15835 грн 81 коп.

Відповідач, здійснив виплату вказаної компенсації 17.05.2019, що підтверджується відповіддю УДКСУ у Сихівському районі м. Львова від 17.05.2019 № 02-27/137. Тобто, вказана компенсація виплачена лише 17.05.2019.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що ч. 6 ст. 7 КАС України, передбачено, що у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.

Приписами ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому, працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При цьому, норми КЗпП України не поширюються на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, в частині порядку та умов визначення оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Однак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому суд апеляційної інстанції вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосувати аналогію закону, зокрема, норми ст. ст. 116, 117 КЗпП, які передбачають відповідальність роботодавців за затримку розрахунку при звільненні.

Таким чином, є помилковим покликання суду першої інстанції, що компенсація за неотримане речове майно не включається до складу грошового забезпечення та не є обов`язковою формою забезпечення соціальних гарантій при звільненні для персоналу кримінально-виконавчої служби.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 1023/16, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під час судового розгляду вказаної справи встановлено, що на день звільнення позивача у запас Збройних Сил України йому не виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно, тобто при звільненні відповідач не провів повного розрахунку з ним. Отже, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку, у відповідності до приписів ст.117 КЗпП України.

Середній заробіток працівника згідно ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженою постановою Кабінету Мінстрів України № 100 від 08.02.1995.

Із пункту 5 цього Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 1, 2 п. 8 вказаного Порядку).

Згідно довідки № 78 від 26.03.2018 про грошеве забезпечення ОСОБА_1 , розмір грошового забезпечення останнього, за два місяці перед звільненням, становив у січні 2018 року та у грудні 2017 року 13803 грн 15 коп (6368,02+7435,13).

Для обчислення середнього заробітку з 20.02.2018 (звільнення в запас) до 16.05.2019 (день перед фактичним розрахунком та виплатою компенсації за неотримане речове майно) необхідно застосовувати показник 336 грн 67 коп в день (13803 грн 15 коп / 41 день).

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача належить стягнути на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені (невиплата компенсації за речове майно) за період із 20.02.2018 по останній день перед фактичним розрахунком 16.05.2019, що становить 307 днів, виходячи із розрахунку 336 грн 67 коп за один день, на загальну суму 103357 грн 69 коп (336 грн 67 коп * 307 днів).

В частині стягнення суми в розмірі 336 грн 67 коп за 17.05.2019 необхідно відмовити, оскільки в судовому засіданні встановлено, що саме в цей день проведено повний розрахунок з позивачем.

Крім цього, оскільки, під час розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно на користь ОСОБА_1 в сумі 103357 грн 69 коп, то відповідно до вимог ч. 3 ст. 139 КАС України, необхідно стягнути судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Львівська виправна колонія № 48», на користь позивача в сумі 2323 грн 84 коп.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при задоволенні позову допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування судового рішення та прийняття постанови про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі № 1.380.2019.003695 скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» () середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 20.02.2018 по 16.05.2019 в сумі 103357 грн 69 коп (сто три тисячі триста п`ятдесят сім гривень шістдесят дев`ять копійок) з відрахуванням відповідних податків та зборів на доходи фізичних осіб, сплата яких є обов`язковою у встановленому законом порядку

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Львівська виправна колонія № 48» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2323 грн 84 коп (дві тисячі триста двадцять три гривні вісімдесят чотири копійки).

У задоволенні решти позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач: О. М. Гінда
судді О. Б. Заверуха
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 06.12.2019.