Справа № 440/2290/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 р. м. ХарківСправа № 440/2290/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Ральченка І.М. , Зеленського В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.08.2019, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк (повний текст складено 03.09.19) по справі № 440/2290/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (далі ГУ ДФС у Полтавській області), в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Полтавській області №Ф-4986-50 від 27 листопада 2018 року, якою визначено платнику борг (недоїмку) з єдиного внеску у сумі 15819,54 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.08.2019 частково задоволено позов ОСОБА_1 :

- визнано протиправним та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Полтавській області №Ф-4986-50 від 27 листопада 2018 року у частині визначення боргу (недоїмки) з єдиного внеску у сумі 1770,26 грн (одна тисяча сімсот сімдесят гривень двадцять шість копійок);

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 150,48 грн.

Не погодившись з рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги наголошує, що обов`язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на нього не поширюється, адже він з 2004 року підприємницьку діяльність не здійснював, з 2011 року податкову звітність не подавав, з 23.10.2016 перебуває у трудових відносинах з КП "Полтаваелектротранс", яким з його заробітної плати утримуються та сплачуються відповідні податки та внески. Також звертає увагу, що є інвалідом ІІІ групи.

Відповідачем до суду надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В обгрунтування відзиву зазначає, що позивач з 2002 року перебуває на загальній системі оподаткування, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності відбулась лише 03.05.2019, а тому позивач зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі ЄСВ, єдиний внесок).

Відповідачем також було подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але в частині задоволення позовних вимог. Разом з тим, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.11.2019 апеляційну скаргу повернуто Головному управлінню ДФС у Полтавській області, тому, відповідно до вимог ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.08.2019 переглядається саме в межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційної скарги у відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог поданої позивачем апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем 22 березня 2002 року та взятий на облік як платник податків в ДПІ у м. Полтаві, про що зроблено відповідні записи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.66 68). Основний вид господарської діяльності за КВЕД: 60.22.0 діяльність таксі.

У період з 22 березня 2002 року по 31 березня 2002 року ФОП ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування, обліку та звітності, з 01 квітня 2002 року по 30 вересня 2002 року на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, з 01 жовтня 2002 року по 01 травня 2019 року на загальній системі оподаткування, обліку та звітності (а.с.7, 93, 98-99).

З 27 липня 2018 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ №0012472 від 01 серпня 2018 року, виданою Комунальним підприємством "Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи" Полтавської обласної ради" (а.с.17).

27 листопада 2018 року Головним управлінням ДФС у Полтавській області сформовано вимогу про сплату (боргу) недоїмки № Ф-4986-50 за платежем з єдиного внеску за період 2017 рік 3 квартал 2018 року на загальну суму 15819,54 грн. (а.с.49 зворот, 53, 60-61).

Вказана вимога направлена ГУ ДФС у Полтавській області Липенку Анатолію Миколайовичу на адресу ( АДРЕСА_1 ), внесену до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.66-68), та повернута відділенням поштового зв`язку з відміткою відділення поштового зв`язку за закінченням терміну зберігання.

03.05.2019 здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вимогою про сплату (боргу) недоїмки № Ф-4986-50 від 27 листопада 2018 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що статус суб`єкта підприємницької діяльності напряму пов`язаний з обставинами державної реєстрації такого статусу та наявністю відповідного запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. У разі, якщо платником єдиного внеску не отримано дохід (прибуток) в окремому місяці звітного року (з 01 січня 2018 року - звітного кварталу), такий платник зобов`язаний визначити суму єдиного внеску за цей місяць на рівні розміру мінімального страхового внеску. В той же час, фізичні особи-підприємці, які є платниками єдиного внеску, звільняються від його сплати, якщо вони є особами з інвалідністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08 липня 2010 року №2464- VІ (далі - Закон №2464).

Відповідно до п.п.1 та 4 частини першої статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є, в тому числі:

- роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

- фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно із ч.4 статті 4 Закону №2464 особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Матеріалами справи підтверджено та це не заперечується позивачем у період з 01 жовтня 2002 року по 01 травня 2019 року ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування, обліку та звітності (а.с.7, 93, 98-99).

З 27 липня 2018 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ №0012472 від 01 серпня 2018 року, виданою Комунальним підприємством "Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи" Полтавської обласної ради" (а.с.17).

03.05.2019 здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 звільнений від сплати ЄСВ лише з часу набуття статусу інваліда ІІІ групи, тобто з 27.07.2018.

Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону №2464, які набрали чинності з 01 січня 2017 року. Зокрема, вказаним Законом запроваджено обов`язковість визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464 (в редакції, чинній до 01 січня 2018 року) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

В подальшому, до пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464 було внесено зміни, які набрали чинності з 01.01.2018.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464 (в редакції, чинній з 01 січня 2018 року) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5- 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

З аналізу змісту вказаних правових норм слідує, що з 01.01.2017 для фізичних осіб-підприємців, крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування, введено обов`язковість визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року.

У разі якщо платником єдиного внеску не отримано дохід (прибуток) в окремому місяці звітного року, а з 01 січня 2018 року - окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити суму єдиного внеску за цей місяць на рівні розміру мінімального страхового внеску.

Враховуючи, що протягом 2017-2019 років позивач перебував на загальній системі оподаткування на нього розповсюджуються вказані правові норми, за виключенням часу, коли він був звільнений від сплати ЄСВ як особа з інвалідністю. Тобто, за період з 01.01.2017 по 27.07.2018 ОСОБА_1 мав обов`язок сплачувати ЄСВ незалежно від неотримання доходу (прибутку) у вказаний період.

Відповідно до ч.5 ст.8 Закону №2464 передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно із п.5 ст.1 Закону № 2464 мінімальний страховий внесок це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Законом України від 21 грудня 2016 року №1801-VIII "Про Державний бюджет України на 2017 рік" установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2017 - 3200 грн.

Законом України від 07 грудня 2017 року №2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2018 - 3 723 грн.

Отже, мінімальний страховий внесок у 2017 році становив 704,00 грн. (3200,00 грн х 22%), а у 2018 році 819,06 грн (3723,00 грн х 22%).

Положеннями п.1 ч.2 ст.6 Закону №2464 визначено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Як свідчать матеріали справи і це не заперечується сторонами, позивач протягом 2017-2018 років єдиний внесок не сплачував.

Згідно з ч.ч.2 та 4 ст.25 Закону № 2464 у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Враховуючи, що позивач самостійно не обчислив та не сплатив суму єдиного внеску, органом доходів і зборів за період з 01 січня 2017 року по 30 вересня 2018 року визначено позивачу суму недоїмки з єдиного внеску на загальну суму 15819,54 грн. (за І-ІVквартали 2017 року у сумі 8448,00 грн. (704,00 грн. х12 міс.) та за І-ІІІ квартали 2018 року у сумі 7371,54 грн. (819,06 грн х 9 міс.) та сформовано вимогу про її сплату № Ф-4986-50.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що з 27 липня 2018 року ОСОБА_1 встановлено ІІІ групу інвалідності, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ №0012472 від 01.08.2018 року, виданою Комунальним підприємством "Полтавський обласний центр медико-соціальної експертизи" Полтавської обласної ради" (а.с.17).

Проте, контролюючим органом при визначенні суми недоїмки з єдиного внеску на загальну суму 15819,54 грн. та винесенні вимоги про її сплату №Ф-4986-50 від 27 листопада 2018 року вказану обставину не враховано.

З огляду на вказане, є протиправним визначення боргу (недоїмки) з єдиного внеску за період з 27 липня 2018 року по 30 вересня 2018 року у сумі 1770,26 грн. (15819,54 грн. 14049,28 грн. (єдиний внесок за 2017 рік у сумі 8448,00 грн. (704,00 грн. х 12 міс.) + єдиний внесок за І, ІІ квартал, 26 днів липня 2018 року у сумі 5601,28 грн. ( 819,06 грн. х 6 міс. + 686, 92 грн. (819,06 грн.: 31х26 днів)).

Щодо доводів ОСОБА_1 про наявність у нього тяжкого захворювання, колегія суддів звертає увагу, що положеннями чинного законодавства не передбачено звільнення особи від обов`язку сплати єдиного внеску за умови наявності хвороби.

Стосовно доводів ОСОБА_1 про неотримання ним вимоги про її сплату №Ф-4986-50 від 27 листопада 2018 року колегія суддів зазначає наступне.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон), нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 № 469) та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за № 508/26953 (далі Інструкція).

Приписами пунктів 3 та 4 розділу VI "Порядок стягнення заборгованості з платників" передбачено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику. При надсиланні вимоги платнику рекомендованим листом з повідомленням про вручення корінець вимоги залишається в органі доходів і зборів. При врученні вимоги платнику під підпис така вимога залишається у платника, а корінець вимоги, на якому платник проставляє свій підпис,- в органі доходів і зборів.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається належним чином надісланою (врученою), якщо вона надіслана на адресу (місцезнаходження юридичної особи або його відокремленого підрозділу, місце проживання або останнього відомого місця перебування фізичної особи) платника єдиного внеску рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику єдиного внеску або його законному чи уповноваженому представникові.

У разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Матеріалами справи підтверджено, що поштове відправлення з вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-4986-50 від 27 листопада 2018 року надсилалося ОСОБА_1 на адресу ( АДРЕСА_1 ), внесену до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.66-68), та було повернуто до контролюючого органу 04 січня 2019 року із відміткою відділення поштового зв`язку за закінченням терміну зберігання.

При цьому, незначне порушення строку надіслання вимоги про сплату боргу (недоїмки) по суті не може впливати на правильність її формування, не спростовує наявності у позивача недоїмки з єдиного внеску та не нівелює обов`язку його сплати як такого.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року у справі № 826/12543/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів звертає увагу, що підстави для відступлення від правових позицій Верховного Суду судом не встановлені, а сторонами не повідомлені.

Щодо доводів позивача при фактичне припинення підприємницької діяльності ще у 2004 році, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України №755-IV від 15.05.2003 "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Закон №755) державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) це офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Згідно із ч.1 ст.7 Закону №755 Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч.8 ст.4 Закону №755 фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Згідно із ч.4 ст.18 Закону №755 для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів: 1) заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням; 2) ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв`язку з її смертю, визнанням її безвісно відсутньою або оголошенням померлою.

Таким чином, припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця за її рішенням відбувається шляхом вчинення такою особою активних дій, а саме: подання відповідної заяви.

Матеріалами справи підтверджено, що державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 здійснено 03.05.2019, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.6 Закону №2464 у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Отже, навіть якщо фізична особа перестала мати статус підприємця, обов`язок щодо сплати ЄСВ за цей період діяльності у неї зберігається.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що зумовлює, згідно приписів ст.316 КАС України, залишення вимог апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Зважаючи на результати розгляду апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст.242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.08.2019 по справі № 440/2290/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко В.В. Зеленський
Повний текст постанови складено 06.12.2019.