Справа № 200/9138/19-а
Суддя: Давиденко Т.В.
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2019 р. Справа№200/9138/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Давиденко Т.В.

за участю сторін:

від відповідача - Ягупова О.К., за довір. від 31.07.2019 року б/н

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративний позов

ОСОБА_1

до відповідача Волноваської районної державної адміністрації

про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді,

зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Волноваської районної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження від 14.06.2019 року № 11-рк «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації, зобов`язання нарахувати та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу по день прийняття рішення судом, виходячи із розрахунку 443,08 грн за кожен день, зобов`язання нарахувати та сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по час розрахунку, виходячи із розрахунку 443,08 грн за кожен день затримки, стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. та витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, відриву від звичайних занять та витрат на професійну правничу допомогу.

Доводи позовної заяви обґрунтовує тим, що, як вважає позивач, приймаючи розпорядження про звільнення позивача з посади першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації, відповідач діяв з перевищенням повноважень та не у спосіб, встановлений нормами чинного законодавства.

Вказує, що на час звільнення він знаходився на лікарняному, про що повідомив голову райдержадміністрації 18.06.2019 року, тобто в день звільнення, а тому не міг бути звільнений.

Враховуючи викладене, просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що звільнення позивача відбулось 14.06.2019 року, про перебування на лікарняному повідомив лише через чотири дні після прийняття розпорядження голови Волноваської районної державної адміністрації про звільнення.

Зазначив, що після отримання оригіналів листків непрацездатності, розпорядження голови райдержадміністрації від 14.06.2019 року № 11-рк «Про звільнення ОСОБА_1 » скасоване розпорядженням голови райдержадміністрації від 02.07.2019 року № 14-рк «Про скасування розпорядження голови райдержадміністрації».

Враховуючи наведене, просить у задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Позивач надав клопотання про розгляд в порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судовому засідання проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Відповідно ч. 5 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведене, суд розглядає справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, відзиву, суд з`ясував наступні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_2 (а.с.10-12).

Згідно запису у трудовій книжці 29.05.2019 року ОСОБА_1 призначений на посаду першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації зі строком випробування три місяці, 28.08.2019 року звільнений у зв`язку з встановленням невідповідності працівника займаній посаді, на яку його призначено протягом строку випробування на підставі п.11 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6).

Відповідно до розпорядження від 13.06.2019 року № 10-рк розпорядження голови Волноваської районної державної адміністрації від 28.08.2018 року № 22-рк «Про звільнення ОСОБА_1 » скасоване, ОСОБА_1 поновлений на посаді першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації з 29.08.2018 року.

Згідно розпорядження від 14.06.2019 року № 11-рк ОСОБА_1 звільнений з посади першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації.

Листом від 18.06.2019 року ОСОБА_1 повідомив голову Волноваської районної державної адміністрації, що з 13.06.2019 року він знаходиться на лікарняному.

Розпорядженням голови Волноваської районної державної адміністрації від 02.07.2019 року № 14-рк скасоване розпорядження голови Волноваської районної державної адміністрації від 14.06.2019 року № 11-рк «Про звільнення ОСОБА_1 » у зв`язку з тим, що на час видання розпорядження ОСОБА_1 знаходився на лікарняному.

Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених судом, позивач просить адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.

Місцеві державні адміністрації в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці забезпечують:

1) виконання Конституції, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів виконавчої влади вищого рівня;

2) законність і правопорядок, додержання прав і свобод громадян;

3) виконання державних і регіональних програм соціально-економічного та культурного розвитку, програм охорони довкілля, а в місцях компактного проживання корінних народів і національних меншин - також програм їх національно-культурного розвитку;

4) підготовку та схвалення прогнозів відповідних бюджетів, підготовку та виконання відповідних бюджетів;

5) звіт про виконання відповідних бюджетів та програм;

6) взаємодію з органами місцевого самоврядування;

7) реалізацію інших наданих державою, а також делегованих відповідними радами повноважень (стаття 2 Закону України "Про місцеві державні адміністрації")

Правовий статус місцевих державних адміністрацій встановлюється Конституцією України, Законом України "Про місцеві державні адміністрації" та іншими законами України.

Таким чином, відповідач у справі є суб`єктом владних повноважень та відповідно до статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатний здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки.

Відповідно п. 17 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Таким чином, позивач у справі перебував на публічній службі в органі місцевого самоврядування.

Згідно ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці;

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду;

11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Відповідно до ч. 3 статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Аналогічна правова позиція зазначається у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку.

В порушення зазначених норм чинного законодавства, позивач звільнений з займаної посади у період його тимчасової непрацездатності, тому позовні вимоги в частині скасування розпорядження та поновлення на посаді підлягають задоволенню.

Крім того, як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не заперечується відповідачем, після отримання оригіналів листків непрацездатності відповідач скасував розпорядження голови райдержадміністрації від 14.06.2019 року № 11-рк «Про звільнення ОСОБА_1 », що, також, підтверджує неправомірність такого розпорядження.

Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу по день прийняття рішення судом, виходячи із розрахунку 443,08 грн за кожен день суд враховує наступне.

Частиною 2 ст. 235 Кодексу законів про працю встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Для обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата.

Згідно п. 8 Розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Волноваської районної державної адміністрації від 28.08.2019 року середньоденна заробітна плата позивача складала 428 грн. 57 коп.

Відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу на 2019 рік кількість робочих днів у червні 2019 року (з 14.06.2019 року) - 8 робочих днів, , у липні 2019 року - 23 робочі дні, у серпні 2019 року - 21 робочий день, у вересні 2019 року - 21 робочий день, у жовтні 2019 року - 22 робочих дня, у листопаді 2019 року - 21 робочий день, у грудні (станом на 06.12.2019 року) - 5 робочих дня, усього - 121 робочих днів.

Таким чином, заробітна плата позивача за період з 14.06.2019 року по 06.12.2019 року складає 428,57 грн. * 121 = 51856 грн. 97 коп.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення суми втраченого заробітку за час вимушеного прогулу з 14.06.2019 року по час винесення рішення суду з розрахунку 443 грн. 08 коп. такими, що підлягають частковому задоволенню, з розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 428 грн. 57 коп.

Суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на розпорядження від 02.07.2019 року, яким скасоване розпорядження, яке оскаржується у справі, що розглядається, оскільки у трудовій книжці позивача відсутній запис про скасування розпорядження від 14.06.2019 року про його звільнення, запис про поновлення його на посаді та, крім того, відповідачем не надано доказів сплати заробітної плати позивачу за час вимушеного прогулу.

Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по час розрахунку, виходячи із розрахунку 443,08 грн за кожен день затримки, суд враховує наступне.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч.1, 2 ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З системного аналізу зазначених норм Закону вбачається, що обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 Кодексу законів про працю України .

При цьому ст.117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача нарахувати та сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по час розрахунку такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн., суд враховує наступне.

Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не надано суду доказів наявності шкоди, або наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, фактів заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди такими, що задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги в частині стягнення з відповідача витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, відриву від звичайних занять та витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що позивачем не було додано жодного доказу на підтвердження вказаних витрат.

Враховуючи викладене, вимоги щодо стягнення з відповідача фактично понесених витрат, пов`язаних з прибуттям до суду, відриву від звичайних занять та витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведене та те, що розпорядження від 14.06.2019 року № 11-рк про звільнення з посади першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації прийнятий у період тимчасової непрацездатності позивача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню в частині скасування розпорядження від 14.06.2019 року № 11-рк, поновлення на посаді першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації та стягнення суми втраченого заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно положень ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору. Таким чином, судовий збір відшкодуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, , Законом України "Про державну службу", Кодексом законів про працю, Кодексом адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Волноваської районної державної адміністрації (, юридична адреса: 85700, Донецька обл., м. Волноваха, вул. Героїв 51 ОМБр, 1) про визнання протиправним та скасування розпорядження від 14.06.2019 року № 11-рк «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на посаді першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації, зобов`язання нарахувати та сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу по день прийняття рішення судом, виходячи із розрахунку 443,08 грн за кожен день, зобов`язання нарахувати та сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по час розрахунку, виходячи із розрахунку 443,08 грн за кожен день затримки, стягнення моральної шкоди в розмірі 5000 грн. та витрат, пов`язаних із прибуттям до суду, відриву від звичайних занять та витрат на професійну правничу допомогу - задовольнити частково.

Розпорядження Волноваської районної державної адміністрації від 14.06.2019 року № 11-рк про звільнення ОСОБА_1 першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації - визнати протиправним та скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника голови Волноваської районної державної адміністрації з 14.06.2019 року.

Стягнути з Волноваської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.06.2019 року по час винесення рішення суду в сумі 51856 грн. 97 коп.

В задоволенні іншої частини адміністративного позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Т.В. Давиденко