Справа № 9901/864/18
Суддя: Гриців Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2019 року

м. Київ

Справа № 9901/864/18

Провадження № 11-528заі19

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого Князєва В. С.,

судді-доповідача Гриціва М. І.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Єленіної Ж. М., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Біляр Л. В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Петренко Ю. В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2019 року (судді Данилевич Н. А., Бевзенко В. М., Желтобрюх І. Л., Смокович М. І., Стрелець Т. Г.) за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2 , про визнання незаконним і скасування рішення та

ВСТАНОВИЛА:

1. У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду із позовом, в якому з урахуванням уточнень просив визнати протиправними та нечинними положення пункту 14 розділу V Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням Комісії від 04 листопада 2016 року № 144/зп-16 у редакції рішення від 02 жовтня 2018 року (далі - Порядок № 144/зп-16).

2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 18 квітня 2019 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції виходив з того, що загальна мета, процедура та правові наслідки кваліфікаційного оцінювання суддів чітко визначені та врегульовані Конституцією України, Законом України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII). Пункт 14 розділу V Порядку № 144/зп-16 містить конкретні характеристики понять мінімально допустимого балу, рейтингу результатів іспиту, чітко визначає критерії допуску учасників кваліфікаційного оцінювання до наступних етапів його проведення. Положення цього пункту є зрозумілими, точними і передбачуваними та узгоджуються з положеннями Закону № 1402-VIII.

Колегія суддів під час вирішення спору не встановила ознак чи проявів протиправності в діяльності ВККС із формування, створення, утвердження та запровадження нормореалізуючих правил пункту 14 розділу V Порядку № 144/зп-16, які могли би бути підставою для визнання його нечинним.

3. ОСОБА_1 не погодився із рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2019 року і подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його й ухвалити нове судове рішення - про задоволення позовних вимог.

Підставами для скасування оскарженого судового рішення скаржник називає неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, як можна зрозуміти зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 вважає, що Комісія встановила правила проведення іспиту, відповідно до яких кандидат на посаду судді Верховного Суду визначався не за встановленими профільним судоустрійним законом критеріями компетентності, професійної етики і доброчесності та їх показниками, через які актуалізується думка (висновок) про спроможність кандидата бути суддею Верховного Суду і формується рейтинг, а на підставі етапів проведення процедур призначення. Додає, що ВККС застосовує до іспиту як одного із засобів встановлення показників відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання одиниці вимірювання - бали, хоча ці одиниці призначені для вимірювання інших показників.

Комісія протиправно запровадила в пункті 14 Порядку № 144/зп-16 поняття «рейтинг» до такого етапу оцінювання як «Іспит», оскільки це поняття має використовуватися для визначення показника конкретного кандидата на посаду судді за результатами проходження всіх етапів (засобів) оцінювання, а не за один з них чи стадію одного з них. Припускає, що таким чином Комісія перебрала на себе повноваження вносити зміни до закону.

З погляду скаржника, нормативні положення частини десятої статті 85 Закону № 1402-VIII про право Комісії ухвалювати рішення щодо недопускну кандидата до наступного етапу оцінювання, коли за результатами попереднього етапу названої процедури були підстави для такого недопуску, стосуються матеріальних, об`єктивних та не зумовлених результатами оцінювання причин, як-от у разі неявки кандидата на один з етапів оцінювання, внаслідок чого у кандидата буде відсутній один або кілька з показників (залежно від черговості етапів оцінювання), що унеможливить встановлення того чи іншого критерію, порушення інших умов проведення оцінювання, яке може мати такі ж наслідки.

ОСОБА_1 вважає також, що положення пункту 14 Порядку № 144/зп-16 дискримінаційні, оскільки дозволяють суддям чи кандидатам на посаду судді, які мають нижчі показники анонімного письмового тестування, ніж позивач чи, приміром, кандидат на посаду судді під № 71, бути допущеними до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання. Ознаки дискримінаційності скаржник ілюструє через порівняння показників результатів оцінювання кандидатів на посаду судді Верховного Суду під час першого відбору до цієї інституції і другого відбору, в якому брав участь позивач.

Порушується у скарзі й питання про те, що запровадженням пункту 14 Порядку № 144/зп-16 Комісія обмежила можливість реалізації права судді на підвищення по службі, вплинула на незмінюваність статусу судді та неправильно визнала, що добровільність участі у процедурі відбору не позбавляє його учасника наданих Законом № 1402-VIII та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Доводить, що Комісія своїми діями звузила законодавчі положення про право судді на участь у конкурсах із проходженням процедури оцінювання і встановленням результатів за усіма п`ятьма критеріями оцінювання, а не лише за одним, двома чи іншою кількістю, але не за всіма критеріями.

Незаконність судового рішення вбачає в тому, що суд:

- не встановив, яким чином, за якими правилами ВККС виставляли кандидатам на посаду бали за іспит;

- помилково визнав, що оскаржені положення Порядку № 144/зп-16 не стосуються прав інших учасників кваліфікаційного оцінювання на зайняття вакантних посад суддів Верховного Суду, оскільки предметом позову є відповідність закону нормативно-правового акту, який стосується невизначеного кола осіб, та

- не надав значення тому, що в жодній із редакцій Закон № 1402-VIII не надає ВККС права не допускати учасників спеціальної процедури до участі у конкурсі лише за результатами одного чи двох з чотирьох обов`язкових показників критерію «професійна компетентність», який, своєю чергою, є одним з п`яти обов`язкових критеріїв, що підлягають встановленню під час оцінювання, або, що Комісія має повноваження після встановлення балів за один із чотирьох показників критерію «професійна компетентність» припинити спеціальну процедуру призначення на третьому етапі кваліфікаційного оцінювання, не допустити учасників до п`ятого етапу спеціальної процедури лише на підставі отримання за результатами анонімного тестування або анонімного тестування та практичного завдання разом кількості балів, меншої за значенням, встановленим Комісією.

Мовиться в скарзі й про те, що суд першої інстанції фактично локалізував дослідження предмета спору до меж встановлення правомірності оскарженого акта, залишивши поза ними (межами) правомірність його застосування; допустив описку і замість слова «повну» у конкретному фрагменті речення про свободу дій Комісії написав слово «певну»; що склад Комісії не відповідає вимозі «суд, встановлений законом», а звідси - оскаржуваний пункт не може вважатися правомірним.

4. ВККС у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржене рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2019 року - без змін. Відповідач наводить аргументи незгоди з мотивами апеляційної скарги та вважає, що суд першої інстанції надав мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному учасниками справи, та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Зокрема, Комісія вказує, що внесені до Порядку № 144/зп-16 зміни, які оспорює позивач, спрямовані на вдосконалення процедури кваліфікаційного оцінювання, на чітке та однозначне розуміння процедури проведення іспиту, а також на забезпечення відкритості хоч би першого етапу оцінювання. Рішення Комісії про внесення змін до пункту 14 цього Порядку було прийнято на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені законом.

5. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 04 червня 2019 року відкрила апеляційне провадження у цій справі, а ухвалою від 26 червня 2019 року - призначила її до розгляду.

У судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, послався на наведені в ній аргументи й просив її задовольнити.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення з мотивів, зазначених у відзиві на цю скаргу.

6. Велика Палата Верховного Суду заслухала пояснення сторін, дослідила матеріали справи, зважила на письмові звернення до суду, що стосуються суті спору, і дійшла висновку про таке.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

За частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 125 Основного Закону адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Конституційний Суд України в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційного Суду України зазначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивачка, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Як згадано вище, предметом спору у цій справі є протиправність правил пункту 14 розділу V Порядку № 144/зп-16, якими, на думку позивача, обмежено його право кандидувати і бути обраним на посаду судді Верховного Суду в рамках процедури кваліфікаційного оцінювання за встановленими профільним судоустрійним законом критеріями компетентності, професійної етики і доброчесності.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За частинами першою - третьою статті 264 цього Кодексу особа має право оскаржити нормативно-правові акти органів виконавчої влади, <…> та інших суб`єктів владних повноважень. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо <…> законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, <…>, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень. Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

За частиною дев`ятою статті 79 Закону № 1402-VIІI Комісія проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів апеляційного суду чи суддів Верховного Суду на основі рейтингу учасників за результатами кваліфікаційного оцінювання.

Згідно з частиною дванадцятою цієї статті конкурс на зайняття вакантної посади судді полягає у визначенні учасника конкурсу, який має вищу позицію за рейтингом.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 81 Закону № 1402-VIII спеціальною процедурою призначення на посаду судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду для цілей цього Закону вважається процедура призначення на посаду судді відповідного суду осіб, які відповідають одній із вимог, визначених частиною першою статті 28, частиною першою чи другою статті 33, частиною першою статті 38 цього Закону відповідно. ВККС: 1) на підставі поданих документів встановлює відповідність особи вимогам до кандидата на посаду судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду та формує його досьє; 2) проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного, вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду; 3) проводить спеціальну перевірку щодо кандидатів на посаду судді, які допущені до етапу дослідження досьє та проведення співбесіди кваліфікаційного оцінювання. <…>; 4) за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду або Верховного Суду ухвалює рішення про підтвердження або непідтвердження здатності такого кандидата здійснювати правосуддя у відповідному суді та визначає його рейтинг для участі у конкурсі.

У частинах першій, другій, п`ятій статті 83 цього Закону передбачено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться ВККС з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями. Критеріями кваліфікаційного оцінювання є: 1) компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо); 2) професійна етика; 3) доброчесність. Порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Згідно з частиною першою статті 85 Закону № 1402-VIII етапами кваліфікаційного оцінювання: є 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди. Рішення про черговість етапів проведення кваліфікаційного оцінювання ухвалює ВККС.

Відповідно до частини другої цієї статті іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією. Порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються ВККС. Тестові та практичні завдання іспиту складаються з урахуванням принципів інстанційності та спеціалізації. Комісія у пленарному складі може переглядати рішення, прийняті палатою чи колегією, щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання. ВККС зобов`язана забезпечити прозорість іспиту. На кожному етапі та під час оцінювання результатів можуть бути присутніми будь-які заінтересовані особи.

Згідно з частиною десятою цієї статті за результатами одного етапу кваліфікаційного оцінювання судді Комісія ухвалює рішення щодо допуску судді до іншого етапу кваліфікаційного оцінювання.

7. Структуру норми права утворюють щонайменше два її елементи, якими є її зміст та зовнішня форма чи, інакше кажучи, текстуальна форма вираження змісту норми права. До елементів структури норми права треба відносити й мету норми права.

Для здатності бути джерелом права та реалізації норми права, набрання чинності нормою значення мають дата та порядок її прийняття, а також оприлюднення норми права.

Під змістом норми права розуміється державне (владне) веління (схвалення) у вигляді правила поведінки, яке може встановлювати суб`єктивні права, законні інтереси, пільги, процедури тощо, юридичні обов`язки, заборони, обмеження тощо, а також порядок їх реалізації. Формою норми права виступає її текст, виражений мовними засобами. Метою норми права можуть бути певні цінності (духовні, матеріальні), які можуть бути досягнуті внаслідок реалізації змісту норми права.

Пункт 14 розділу V Порядку № 144/зп-16 (у редакції рішення ВККС від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18) містив такі правила: «Мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування або практичного завдання визначається членами Комісії, які забезпечують проведення відповідного іспиту, за критеріальним методом.

Критеріальний метод полягає у тому, що члени Комісії, аналізуючи тестові запитання або практичні завдання, визначають (оцінюють) вагу правильної відповіді на кожне запитання або показників виконання практичного завдання для мінімально підготовленого потенційного судді відповідного суду.

Після цього кожен член Комісії виводить мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування або практичного завдання.

Оцінки членів Комісії усереднюються, а ці середні значення використовуються для визначення мінімально допустимого бала анонімного письмового тестування або практичного завдання.

Для подальшої участі у кваліфікаційному оцінюванні допускаються учасники іспиту, які набрали мінімально допустимий і більший бал на відповідному етапі».

Комісія рішенням від 02 жовтня 2018 року № 210/зп-18 внесла зміни до Порядку № 144/зп-16, за якими редакція пункту 14 розділу V набула такого змісту: «Мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування, практичного завдання та іспиту визначається на основі рейтингу учасників з урахуванням кількості посад суддів, на які оголошено конкурс. Мінімально допустимі бали встановлюються Комісією до початку іспиту.

Рейтинг стадій іспиту (анонімного письмового тестування, практичного завдання) та іспиту формується відповідно до кількості набраних учасниками балів (від більшого до меншого), де кожному учаснику визначається окрема позиція.

За результатами складання анонімного письмового тестування до виконання практичного завдання допускаються учасники, які набрали мінімально допустимий і більший бал у кількості, яка є вчетверо більшою від кількості вакантних посад суддів, на які оголошено конкурс.

Учасники, які не набрали мінімально допустимого бала анонімного письмового тестування, визнаються такими, що не підтвердили здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді, незалежно від результату другої стадії іспиту (за наявності), і припиняють участь у конкурсі.

Мінімально допустимий бал анонімного письмового тестування, практичного завдання становить 60 відсотків від максимально можливого бала за відповідну стадію іспиту, якщо рішенням Комісії не встановлено більший мінімально допустимого бала.

Мінімально допустимий бал за виконання практичного завдання визначається для цілей визначення мінімально допустимого бала іспиту.

До другого етапу кваліфікаційного оцінювання допускаються учасники, які набрали мінімально допустимий і більший бал іспиту (у разі набрання мінімально допустимого і більшого бала анонімного письмового тестування) у кількості, що є втричі більшою від кількості вакантних посад суддів, на які оголошено конкурс, за умови набрання мінімально допустимого бала і більшого бала за іспит.

Мінімально допустимий бал іспиту є сумою мінімально допустимих балів його стадій і становить 60 відсотків від максимально можливого бала за іспит, якщо рішенням Комісії не встановлено більший мінімально допустимий бал іспиту.

Якщо двоє і більше учасників набрали однакові бали за анонімне письмове тестування або іспит, то для подальшої участі у кваліфікаційному оцінюванні допускаються усі такі учасники. У такому разі кількість учасників, які допускаються до виконання практичного завдання або другого етапу кваліфікаційного оцінювання, може збільшитись відповідно до кількості учасників, які мають однакові результати».

Як згадано вище, ОСОБА_1 не погодився з положеннями пункту 14 розділу V Порядку № 144/зп-16 в редакції рішення Комісії від 02 жовтня 2018 року № 210/зп-18 й тому звернувся до Верховного Суду з цим позовом.

8. У цій справі суд першої інстанції дійшов слушного висновку, що ОСОБА_1 є тією особою, яка має право на оскарження законності нормативно-правового акта, яким є Порядок № 144/зп-16, оскільки дія цього документа стосується його прав. ОСОБА_1 був включений до списку кандидатів, стосовно яких призначено кваліфікаційне оцінювання у межах конкурсу на зайняття 23 вакантних посад суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яке, своєю чергою, мало здійснюватися з дотриманням правил оскарженого нормативно-правового акта.

Не викликає сумнівів та суперечок й те, що Порядок № 144/зп-16 був затверджений ВККС як компетентним й повноваженим органом, що прийняття цього Порядку відбулося на підставі положень Закону № 1402-VII.

На момент призначення ВККС 18 жовтня 2018 року кваліфікаційного оцінювання та іспиту під час кваліфікаційного оцінювання, в тому числі, і стосовно ОСОБА_1 указаний Порядок № 144/зп-16 був оприлюднений і чинним.

Суд першої інстанції, коли оцінював змістову, смислову та цільову складові оскарженої норми права, правильно зіставив їх із положеннями статей 79, 81, 83-85, 88 Закону № 1402-VIII і дійшов слушного висновку, що проведення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів Верховного Суду здійснюється на основі рейтингу учасників за результатами кваліфікаційного оцінювання. Кваліфікаційне оцінювання складається з таких етапів, як складення іспиту та дослідження досьє і проведення співбесіди. Іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією.

Зазначені норми Закону передбачають, що порядок та методологія кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, а також порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються Комісією.

Ці норми врегульовують дискреційні повноваження ВККС як органу, відповідального за формування суддівського корпусу особами, які мають належний кваліфікаційний рівень, щодо визначення процедури проведення конкурсу на зайняття посад суддів Верховного Суду, в тому числі визначення етапів проведення відповідного кваліфікаційного оцінювання суддів, послідовності цих етапів та методів оцінки результатів їх проходження учасниками.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що загальна мета, процедура та правові наслідки кваліфікаційного оцінювання суддів чітко визначені та врегульовані Конституцією України, Законом № 1402-VIII. Оскаржуваний позивачем пункт 14 розділу V Порядку № 144/зп-16 містить конкретні характеристики понять мінімально допустимого балу, рейтингу результатів іспиту, чітко визначають критерії допуску учасників кваліфікаційного оцінювання до наступних етапів його проведення. Положення цього пункту є зрозумілими, точними і передбачуваними та узгоджуються з положеннями Закону № 1402-VIII.

Враховуючи вищезазначене у сукупності, колегія суддів під час розгляду даної справи не встановила протиправності оскаржуваного позивачем пункту 14 розділу V Порядку № 144/зп-16, яка могла б слугувати підставою для визнання його нечинним.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правила пункту 14 розділу V Порядку № 144/зп-16 не містять будь-яких обмежень, застережень, юридичних обов`язків, які б так чи інакше зачіпали права, свободи чи інтереси позивача, примушували його до виконання дій на стадії кваліфікаційного оцінювання, що не встановлені законом. Затвердження Порядку № 144/зп-16 й, зокрема, положень пункту 14 його розділу V є реалізацією Комісією приписаного їй на підставі закону обов`язку встановити правила проведення однієї із таких стадій кваліфікаційного оцінювання, як іспит.

Ці правила прописують механізм проведення та встановлення результатів оцінювання на стадії складання іспиту. Вони не містять чогось іншого й відмінного від того, що встановлено у законі. За цими правилами від суб`єкта правовідносин, на якого вони поширювалися, вимагається тільки одне - виконати (скласти, написати) анонімне письмове тестування, практичне завдання та іспит в цілому якомога найкраще й за результатами іспиту зайняти найвище місце в рейтингу.

Не дає підстав визнати незаконними положення цього пункту через використання у ньому терміну «рейтинг», позаяк цей термін має значення числового чи порядкового показника успішності в межах якогось процесу чи явища і використовується в ситуації, коли серед певного за обсягом та якістю числа величин потрібно визначити, помістити або розташувати їх за значенням, важливістю чи розміром показників.

Комісія використала цей термін, оскільки в іспиті брала участь значна кількість кандидатів на посаду судді, розташувати яких за порядком можна було лише за результатами успішності складення ними іспиту.

Те, що у статті 81 Закону № 1402-VIII передбачено, що за результатами кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді Верховного Суду Комісія ухвалює рішення про підтвердження або не підтвердження здатності такого кандидата здійснювати правосуддя у відповідному суді та визначає його рейтинг для участі у конкурсі, означає тільки те, що цей термін вжитий для регулювання відносин участі значної кількості осіб, яких потрібно розташувати за показниками їх успішності у конкурсі в цілому. Однак використання цього терміну не містить веління на необхідність проведення кваліфікаційного оцінювання незалежно від негативних результатів на стадії іспиту, за яких відповідно до частини десятої статті 85 Закону № 1402-VIII Комісія може ухвалити рішення про недопуск судді до іншого етапу кваліфікаційного оцінювання. Зазначена норма не забороняє можливості припинення участі судді у конкурсі на етапі «Іспит» за результатами анонімного письмового тестування.

9. У позовній заяві, як і в апеляційній скарзі ОСОБА_1 послався на ряд доводів, які виходять за межі та обсяг сформованого ним предмета спору. Ці вимоги стосуються більше вимог про законність та обґрунтованість рішення ВККС в частині припинення його участі в конкурсу на вакантні посади судді Верховного Суду.

Попри це суд першої інстанції навів й на ці доводи аргументи спростування, суть яких частково зводиться до того, що вони не можуть бути підставами для визнання протиправним та скасування оскарженого пункту нормативно-правового акта, оскільки виходять за межі предмета спору.

Зокрема, суд першої інстанції у відповідь на доводи позивача зазначив, що результати кваліфікаційного оцінювання судді на стадії проведення анонімного письмового тестування на етапі «Іспит» у межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів Верховного Суду об`єктивно висвітлюють показник теоретичних знань, високий рівень яких є необхідним для здатності судді виконувати обов`язки на посаді судді Верховного Суду.

Комісія після встановлення кількості балів за один із чотирьох показників критерію «професійна компетентність» вправі припинити спеціальну процедуру призначення на третьому етапі кваліфікаційного оцінювання, не допустити учасника до п`ятого етапу спеціальної процедури лише на підставі отримання за результатами анонімного тестування або анонімного тестування та практичного завдання разом кількості балів, меншої за значення, встановлене Комісією. Доводи позивача, який переконував в протилежному, суд визнав необґрунтованими з огляду на згадані положення частини десятої статті 85 Закону № 1402-VIII.

Суд визнав, що застосування Комісією оскарженого пункту Порядку № 144/зп-16 не становить втручання в приватне життя учасників спеціальної процедури призначення. Іспит є основним етапом кваліфікаційного оцінювання, порядок проведення та послідовність етапів якого, допуск судді до іншого етапу кваліфікаційного оцінювання відповідно до Закону № 1402-VIII визначає Комісія. Вона ж формує рейтинг за результатами першого етапу кваліфікаційного оцінювання. Участь позивача у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів Верховного Суду є власним добровільним рішенням позивача, що виключає в рамках таких правовідносин між ним та Комісією можливість будь-якого протиправного втручання в його приватне життя. Оскаржене рішення ВККС встановлює загальні правила регулювання однотипних відносин, має неперсоніфікований характер і розраховане на довгострокове та неодноразове застосування, тобто має ознаки нормативно-правового акта, а отже, не може стосуватися приватних інтересів однієї особи чи групи осіб.

Суд першої інстанції правильно визнав безпідставним та таким, що не може досліджуватись в рамках розгляду цієї справи, посилання позивача на нібито порушення прав інших учасників конкурсу на зайняття вакантних посад суддів Верховного Суду.

Слушними є мотиви суду стосовно тверджень позивача про те, що ні з пункту 14 розділу V Порядку № 144/зп-16, ні з будь-яких інших його положень неможливо встановити, яким чином Комісія визначає ту чи іншу кількість балів за виконання практичного завдання. З цього приводу суд зазначив, що ці доводи не узгоджуються зі змістом заявлених позивачем позовних вимог, оскільки вказаний пункт Порядку № 144/зп-16 визначає не алгоритм та параметри оцінки виконаних учасниками конкурсу завдань, а критерії, за якими такого учасника може бути допущено до наступного етапу кваліфікаційного оцінювання в межах конкурсу.

На посилання ОСОБА_1 , що оскаржений пункт 14 розділу V Порядку № 144/зп-16 не містить висновку про нездатність учасника спеціальної процедури здійснювати правосуддя у відповідному суді у разі отримання за результатами етапу «Іспит» кількості балів, меншої за мінімально допустиму, Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду відповів, що Порядок № 144/зп-16 визначає процедуру проведення іспиту як першого етапу кваліфікаційного оцінювання, тоді як рішення про підтвердження або непідтвердження здатності кандидата здійснювати правосуддя у відповідному суді приймається Комісією після проходження всіх етапів кваліфікаційного оцінювання та спеціальної перевірки щодо кандидатів на посаду судді, які допущені до етапу дослідження досьє та проведення співбесіди.

Як такі, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, суд визнав доводи ОСОБА_1 про запровадження оскарженим пунктом нерівного ставлення (дискримінації) до учасників спеціальної процедури за результатами практичного завдання також. Суд зазначив, що пункт 14 розділу V Порядку № 144/зп-16 має однакову сферу дії на визначене коло суб`єктів, зокрема, суддів, кандидатів на посади суддів, та не містить жодних відмінностей, винятків, переваг чи застережень щодо жодної з цих категорій.

Як такі, що не стосуються спірних правовідносин, були визнані покликання ОСОБА_1 на відсутність будь-якого зворотного зв`язку з суддями - членами ВККС, що, своєю чергою, дає підстави вважати, що сам цей державний орган не може вважатись органом саме суддівського врядування та, відповідно, «судом, встановленим законом» в розумінні Європейського суду з прав людини. З погляду суду, межами розгляду цієї справи є питання законності виключно пункту 14 розділу V Порядку № 144/зп-16, відповідність його правил вимогам закону.

10. Велика Палата Верховного Суду визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і немає причин для втручання в нього.

Покликання в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду і не містять жодних вагомих підстав для визнання його протиправним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню.

Інших доводів апеляційної скарги, якими обґрунтовується незаконність судового рішення і щодо яких не наведено мотивів їх відхилення, немає.

11. За правилами статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У цій справі суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень процесуального права і ухвалив законне й обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову.

Як згадано вище у цій постанові, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правових висновків рішення колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2019 року.

Отже, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає.

Керуючись статями 243, 266, 315, 316, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Князєв

Суддя-доповідач М. І. Гриців

Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

Т. О. Анцупова Н. П. Лященко

С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук В. В. Пророк

Ю. Л. Власов Л. І. Рогач

Ж. М. Єленіна О. С. Ткачук

О. С. Золотніков В. Ю. Уркевич

О. Р. Кібенко О. Г. Яновська