Справа № 140/3037/19
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2019 року ЛуцькСправа № 140/3037/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Денисюка Р.С.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі - ГУ ПФУ у Волинській області, відповідач) про визнання дій протиправними щодо припинення виплати пенсії та зобов`язання поновити виплату пенсії, здійснити виплату існуючої заборгованості невиплаченої пенсії з січня 2019 року.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07.11.2019 відкрито провадження у справі та на підставі пункту 2 частини першої, частини другої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) ухвалено судовий розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) суддею одноособово, у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі (а. с. 1).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 1997 року є пенсіонером та до січня 2019 року отримував призначену йому пенсію. Однак, з січня 2019 року виплату пенсії йому було припинено, чим порушено його конституційні права. Позивач вказує, що про порушення свого права дізнався в травні 2019 року при спробі зняття коштів з банківської картки. В цьому ж місяці звернувся до відповідача із заявою щодо невиплати йому пенсії, на яку отримав відповідь, що виплата пенсії припинена з 01.01.2019 у зв`язку з обстеженням місця його фактичного проживання за вказаною ним адресою та було встановлено факт не проживання за цією адресою.

Позивач вважає, що відповідач припинив виплату йому пенсії з підстав, не передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Просить позов задовольнити.

Представник відповідача у відзиві на позов, позовні вимоги заперечила та зазначила, що позивач перебуває на пенсійному обліку з 22.10.1997 та отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 28.11.2014 ОСОБА_1 подав до управління Пенсійного фонду в м. Нововолинську заяву щодо запиту його пенсійної справи з Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Донецька та прийняття його на облік до управління Пенсійного фонду в м. Нововолинську. Відповідно до довідки, що підтверджує місцеперебування громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселилися з неї від 02.12.2014 № 1990, виданої Нововолинським МС УДМС України у Волинській області, ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 а подав заяву в якій зазначив адресу: АДРЕСА_2 .

Листом від 04.12.2018 № 4373/04 Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Нововолинської міської ради повідомлено, що гр. ОСОБА_1 станом на 04.12.2018 в управлінні на обліку як внутрішньопереміщена особа не зареєстрований. Відповідно до акту від 04.01.2019, складеного в ході проведення перевірки постійного місця проживання позивача за вказаною ним адресою: АДРЕСА_2 слідує, що ОСОБА_1 за цією адресою не проживає. Управлінням Пенсійного фонду неодноразово надсилалися виклики для з`ясування всіх обставин правового статусу ОСОБА_1 , проте залишились без відповіді. Тому, в січні цього року позивачу припинено виплату пенсії з тих підстав, що ОСОБА_1 не проживає за вказаною ним адресою: АДРЕСА_2 .

Вважає, що відповідач припинивши позивачу виплату пенсії діяв правомірно, у відповідності до вимог чинного законодавства.

При цьому, звертає увагу на те, що позивач пропустив строк звернення до суду, встановлений частиною другою статті 122 КАС України.

Враховуючи наведене просить відмовити в задоволенні позову повністю.

Дослідивши матеріали справи та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером за віком, про що свідчить копія його пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (а.с. 12), є громадянином України, зареєстроване місце проживання м. Селідове, Донецька обл.

28.11.2014 ОСОБА_1 звернувся до Управління ПФУ у м. Нововолинську із заявою щодо запиту його пенсійної справи з Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Донецька.

Відповідно до акту комісії в складі працівників ЖКП № 1 від 05.12.2014 щодо встановлення факту постійного місця проживання ОСОБА_1 було встановлено, що останній проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до довідки, що підтверджує місце перебування громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території або переселилися з неї від 02.12.2014 № 1990, виданої Нововолинським МС УДМС України у Волинській області, ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 а подав заяву в якій зазначив адресу: АДРЕСА_2 , за якою може бути вручена офіційна кореспонденція.

Управління ПФУ у м. Нововолинську 03.12.2014 за № 6943/08-10-12 було зроблено запит пенсійної справи позивача з Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Донецька.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на обліку в управлінні соціального захисту населення виконавчого комітету Нововолинської міської ради як внутрішньо переміщена особа не зареєстрований, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення від 04.12.2018 № 4373/04.

04.01.2019 комісією УЖК №1 було проведено перевірку щодо постійного місця проживання ОСОБА_1 за вказаною ним адресою: АДРЕСА_2 та встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою з січня 2019 року не проживає.

04.01.2019 Нововолинсько-Іваничівським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Волинської області винесено рішення № 1 про припинення виплати пенсії до з`ясування його місця перебування.

Вказане рішення обґрунтоване тим, що пунктом 17 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 № 1596 визначено, якщо суми пенсії та грошової допомоги одержуються з використанням платіжної картки, строк дії якої перевищує один рік, орган Пенсійного фонду або орган соціального захисту населення щороку забезпечує ідентифікацію та верифікацію особи шляхом обов`язкового пред`явлення одержувачем особисто паспорта громадянина України або іншого документа, що посвідчує особу і підтверджує її вік, та документа, визначеного законодавством, для з`ясування місця її проживання.

Виплата пенсії ОСОБА_1 проводилася за фактичним місцем проживання через поточний рахунок у банку. В ЕПС було встановлено особливість «170» (переселенець якому відмовлено в реєстрації).

Комісією в складі представників КП УЖК №1 проведено обстеження місця проживання ОСОБА_2 , зазначеного в матеріалах пенсійної справи та встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає, місце його перебування невідоме. Даний факт підтверджено актом від 04.01.2019. Враховуючи наведене, вирішено припинити виплату пенсії ОСОБА_1 до з`ясування його місця перебування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону №1058-IV передбачені підстави припинення та поновлення виплати пенсії.

Згідно із частиною першою статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Суд зазначає, що конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Як слідує з рішення про припинення виплати пенсії до з`ясування «9» від 04.01.2019 № 1 виплата пенсії позивачу припинена у зв`язку з проведенням верифікації з підстав перевірки місця фактичного проживання (встановлено факт не проживання за вказаною адресою) до з`ясування його місця проживання.

Вказане рішення винесене лише на підставі одного акту Комісії КП УЖК №1 від 04.01.2019 щодо обстеження місця проживання ОСОБА_1 , яким було встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає та місце його перебування невідоме. При цьому, суд звертає увагу, що в акті комісії зазначено, що ОСОБА_1 не проживає за цією адресою саме з січня 2019 року.

Проте суд зазначає, що не проживання особи за фактичним місцем проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії також Закон № 1058-IV не передбачає такої підстави припинення виплати пенсії, як проведенням верифікації з підстав перевірки місця фактичного проживання пенсіонера.

Конституційний Суд України у рішенні від 07.10.2009 № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Крім того, з наданого до суду рішення відповідача вбачається, що ОСОБА_1 припинено виплату пенсії до з`ясування його місця перебування.

Будь-які мотиви прийняття пенсійним органом рішення про припинення виплати ОСОБА_1 пенсії, а також посилання на встановлену законом підставу для припинення виплати пенсії в рішенні відсутні.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вказані принципи при прийнятті рішення про припинення виплати ОСОБА_1 пенсії від 04.01.2019 № 1 відповідачем не дотримані.

Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач безпідставно, з підстав, які не визначені Законом припинив позивачу виплату пенсії.

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

В даному випадку позивач оскаржує дії відповідача щодо припинення виплати йому пенсії. Проте, судом встановлено, що виплата пенсії позивачу припинена за рішенням територіального органу Пенсійного фонду, яке не є предметом розгляду даної справи. Відтак, з урахуванням вимог частини другої статті 9, частини другої статті 245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі заявлених вимог для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень та позовні вимоги задовольнити частково шляхом прийняття судом рішення про визнання протиправним та скасування рішення про припинення виплати пенсії до з`ясування «9» від 04.01.2019 № 1 та зобов`язання відповідача поновити виплату, призначеної ОСОБА_1 пенсії та виплатити заборговану суму пенсії, з 04.01.2019.

При цьому суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про пропущення позивачем строку звернення до суду, встановлено частиною другою статті 122 КАС України, враховуючи наступне.

За загальним правилом, встановленим КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Зміст наведеної норми свідчить про те, що КАС України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав. Водночас відносини щодо строків звернення до адміністративного суду регулюються не тільки нормами КАС України, а й іншими законами України.

Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон № 1058-IV.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.

Отже, нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав або ж має право, але не отримав з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, що виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Згідно з матеріалами справи, призначена пенсія позивачу виплачувались щомісяця до січня 2019 року включно, після чого її виплата була припинена.

Зі змісту рішення про припинення виплати пенсії від 04.01.2019 № 1 слідує, що нарахування пенсії позивачу не припинялося, а припинено лише її виплату.

Відтак, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про поновлення виплати пенсії, право на яку відповідачем не заперечується, та нарахування якої продовжувалося після припинення її виплати, однак було піддано формальним обмеженням, з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законів України, згідно з частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV виплата пенсії позивачу підлягає поновленню з моменту її припинення.

Разом з тим, суд зазначає, що навіть якщо застосовувати шестимісячний строк звернення до суду з даним позовом, встановлений частиною другою статті 122 КАС України, то такий строк позивачем не пропущено, враховуючи наступне.

Процесуальний закон пов`язує строк звернення до суду із тим, коли саме особі стало відомо про порушення його прав, свобод та інтересів.

Як встановлено судом, позивач дізнався про припинення йому виплати пенсії в травні 2019 року (коли виявив бажання зняти грошові кошти з банківської картки, які знімав один раз на чотири місяці), в зв`язку з чим звернувся до відповідача 14.05.2019 з письмовою заявою про поновлення йому виплати пенсії. Жодних доказів про те, що рішення про припинення виплати пенсії до з`ясування «9» від 04.01.2019 № 1 надсилалося позивачу та було ним отримане, суду не надано.

Позовна заява відправлена до суду через відділення поштового зв`язку 04.10.2019, тобто з дотриманням строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України.

Згідно із частинами першою, третьою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір, сплачений згідно з квитанцією від 04.10.2019 № 0.0..1 в сумі 768,40 грн. (а. с. 2).

Керуючись статтями 241, 242, 243, 245, 246, 263, 295, 297, підпункту 15.5 пункту І розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Нововолинсько-Іваничівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про припинення виплати пенсії до з`ясування «9» від 04 січня 2019 року № 1.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, поновити виплату, призначеної ОСОБА_1 пенсії та виплатити заборговану суму пенсії, з 04 січня 2019 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області судові витрати у сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська обл., м. Луцьк, вул. Кравчука, 22-В, ).

Суддя Р.С. Денисюк