Справа № 480/4611/18
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 р.Справа № 480/4611/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Гелета С.М., м. Суми) від 20.06.2019 року (повний текст складено 01.07.2019 року) по справі № 480/4611/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Головного управління ДФС у Сумській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень, вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ФОП ОСОБА_1 , звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог та заяви про зменшення позовних вимог, просила: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: від 12.11.2018 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 217009,89 грн., в тому числі 144673,26 грн. основного платежу та 72336,63 грн. штрафних (фінансових) санкцій; від 12.11.2018 року № про збільшення суми грошового зобов`язання по військовому збору на загальну суму 14906,79 грн., в тому числі 11925,43 грн. основного платежу та 2981,36 грн. штрафних (фінансових) санкцій; від 12.11.2018 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 280663,75 грн., в тому числі 224531,00 грн. основного платежу та 56132,75 грн. штрафних (фінансових) санкцій; визнати протиправними та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 12.11.2018 року № на загальну суму 38477,16 грн.; визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Сумській області про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 року № Ф- на загальну суму 149720,41 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що за результатами перевірки, проведеної ГУ ДФС у Сумській області прийнято вищевказані спірні рішення. Підставою для їх прийняття став висновок контролюючого органу, зазначений в акті перевірки від 23.10.2018 № 7169/18-28-13-03//300, відповідно до якого позивачем занижено чистий оподатковуваний дохід за перевіряємий період, а саме за 2015-2017 роки. Вказане порушення, на думку перевіряючих, пов`язане із завищенням ФОП ОСОБА_1 валових витрат шляхом включення до таких витрат вартості пального без підтвердження факту їх використання у господарській діяльності. Так, за даними перевірки протягом 2015-2017 років ФОП ОСОБА_1 були придбані бензин, дизельне паливо та газ для використання у власній господарській діяльності на загальну суму 1605669,89 грн., а документально підтверджено їх використання за вказаний період лише на суму 483016,08 грн. Позивач не погоджується із такими висновками перевірки, та прийнятими на їх основі рішеннями, оскільки усі витрати документально підтверджені, позивач для здійснення господарської діяльності використовує автомобілі, для яких було придбано паливно-мастильні матеріали, а залишки пального зберігалися в орендованих ємностях, підтвердженням чому є відповідні договори з контрагентами.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 року по справі № 480/4611/18 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач не погодилася з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Представник позивача та відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень.

Відповідно до ч. 10 ст. 126 КАС України вручення повістки представнику учасника справи вважається також врученням повістки і цій особі.

Крім того, позивач повідомлявся на адресу зазначену не в позовній заяві та апеляційній скарзі, поштове відправлення повернулося з відміткою пошти: "причини невручення - інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення".

Відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Тобто, відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України позивач вважається повідомленим належним чином.

Що стосується клопотання про відкладення розгляду справи та призначення її до розгляду в режимі відеоконференції, яке надійшло від імені ГУ ДПС у Сумській області, суд зазначає наступне.

Клопотання від імені ГУ ДПС у Сумській області надійшло на електронну пошту Другого апеляційного адміністративного суду. Проте, вказані файли не підписані електронним цифровим підписом, що підтверджується висновком головного спеціаліста відділу документального забезпечення.

Колегія суддів вважає за необхідним зауважити, що правовий статус електронного цифрового підпису визначає Закон України "Про електронні довірчі послуги". Згідно приписів п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону електронний підпис - електронні дані, які додаються підписувачем до інших електронних даних або логічно з ними пов`язуються і використовуються ним як підпис.

За приписами ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги".

Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред`явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії.

Оскільки клопотання не містить електронного цифрового підпису, у суду відсутні підстави для його розгляду.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 25.09.2018 р. по 08.10.2018 р. ГУ ДФС у Сумській області була проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р., правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2017 р.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 23.10.2018 № 7169/18-28-13-03//300 (т. 1 а.с. 16-52), в якому зафіксовані наступні порушення вимог податкового законодавства: 1) п. 296.10 ст. 296 Податкового Кодексу України; 2) п. 164.1 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового Кодексу України у зв`язку із чим позивачу було донараховано до сплати в бюджет податок на доходи фізичних осіб в сумі 144673,26 грн., в тому числі: за 2015 рік - 108460,98 грн., за 2016 рік - 80605,71 грн., за 2017 рік - 6375,53 грн.; 3) п. п. 57.3 ст. 57 Податкового Кодексу України; 4) п. 119.2 ст. 119 Податкового Кодексу України; 5) п. 4 ч. 1 ст. 4, п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 3 ст. 7, п. 4 ч. 1 ст. 1, п. 11 ст. 8, п. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загально обов`язкове державне соціальне страхування" у зв`язку із чим позивачу донараховано до сплати в бюджет єдиний внесок в сумі 149720,41 грн., в тому числі за 2015 рік - 85330,76 грн., 2015 рік - 64389, 65 грн.; 6) п. 8 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"; 7) ч. 10, п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"; 8) п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, ст. 193 та п. 198.5 ст. 198 Податкового Кодексу України у зв`язку з чим позивачу донараховано податок на додану вартість у сумі 244332,00 грн.; 9) п. 200.1 та п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України; 10) п.п. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, п. 176.1 ст. 176, п.п. 16-1 п. 10 р. 20 Податкового Кодексу України у зв`язку із чим позивачу нараховано до сплати в бюджет військового збору з чистого доходу, отриманого від підприємницької діяльності в сумі 15903,50 грн., в тому числі за 2015 рік на 8673,07 грн., за 2016 рік на 6717,14 грн. та за 2017 рік - 531,29 грн.; 11) ст. 258 Податкового Кодексу України; 12) ст. 250 Податкового Кодексу України; 13) п. 44.1, п. 44.3, п. 44.5, п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 Податкового Кодексу України.

На вказаний акт ФОП ОСОБА_1 подано заперечення та листом ГУ ДФС у Сумській області від 07.11.2018 р. № 20071/18-28-13-09 заперечення позивача розглянуто та визнано наявність у ФОП ОСОБА_1 наступних порушень: 1) п. 164.1 ст. 164, п. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового Кодексу України у зв`язку із чим позивачу було донараховано до сплати в бюджет податок на доходи фізичних осіб в сумі 144673,26 грн., в тому числі: за 2015 рік - 108460,98 грн., за 2016 рік - 80605,71 грн., за 2017 рік - 6375,53 грн.; 2) п. п. 57.3 ст. 57 Податкового Кодексу України.; 3) п. 119.2 ст. 119 Податкового Кодексу України; 4) п. 4 ч. 1 ст. 4, п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 3 ст. 7, п. 4 ч. 1 ст. 1, п. 11 ст. 8, п. 2 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загально обов`язкове державне соціальне страхування" у зв`язку із чим позивачу донараховано до сплати в бюджет єдиний внесок в сумі 149720,41 грн., в тому числі за 2015 рік - 85330,76 грн., 2015 рік - 64389, 65 грн.; 5) п. 8 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"; 6) ч. 10, п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"; 7) п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, ст. 193 та п. 198.5 ст. 198 Податкового Кодексу України у зв`язку з чим позивачу донараховано податок на додану вартість у сумі 244332,00 грн.; 8) п. 200.1 та п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України; 9) п. п. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, п. 176.1 ст. 176, п. п. 16-1 п. 10 р. 20 Податкового Кодексу України у зв`язку із чим позивачу нараховано до сплати в бюджет військового збору з чистого доходу, отриманого від підприємницької діяльності в сумі 11925,43 грн., в тому числі за 2015 рік на 6560,93 грн., за 2016 рік на 4833,21 грн. та за 2017 рік - 531,29 грн.; 10) ст. 258 Податкового Кодексу України; 11) ст. 250 Податкового Кодексу України; 12) п. 44.1, п. 44.3, п. 44.5, п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 Податкового Кодексу України.

На підставі акту перевірки та за результатами розгляду заперечень на вказаний акт, ГУ ДФС у Сумській області прийнято рішення (які є предметом розгляду даної справи):

- від 12.11.2018 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 217009,89 грн., в тому числі 144673,26 грн. основного платежу та 72336,63 грн. штрафних (фінансових) санкцій (т. 1 а.с. 63).

- від 12.11.2018 року № про збільшення суми грошового зобов`язання по військовому збору на загальну суму 14906,79 грн., в тому числі 11925,43 грн. основного платежу та 2981,36 грн. штрафних (фінансових) санкцій (т. 1 а.с. 65).

- від 12.11.2018 року № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 280663,75 грн., в тому числі 224531,00 грн. основного платежу та 56132,75 грн. штрафних (фінансових) санкцій (т. 1 а.с. 68).

- від 12.11.2018 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 38477,16 грн. (т. 1 а.с. 96).

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 12.11.2018 року № Ф- на загальну суму 149720,41 грн. (т. 1, а.с. 95).

Не погодившись з прийнятими контролюючим органом рішеннями, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовними вимогами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем доведено правомірність прийнятих рішень.

В доводах апеляційної скарги позивач послалася на те, що в постанові суду першої інстанції зазначено, що в судовому засіданні представник позивача вказував, що бензин А92 та А95 зберігалися в одній ємності і використовувалися змішано. При цьому слід зазначити, що такі твердження спростовуються матеріалами справи, зокрема, наданими самим позивачем подорожніми листами, в яких зазначається окремо використання бензину А92 та А095. Подорожні листи, які надавались суду першої інстанції та відповідачу підтверджують витрати ПММ тому, що з тексту подорожніх листів можливо встановити, який об`єм ПММ був використаний та в який період, а недоліки їх заповнення не можна вважати безумовною підставою для невизнання господарської операції.

Зазначила, що Верховний Суд у постанові від 11.09.2018 р. у справі № 804/4787/16 (адміністративне провадження № К/9901/3335/17) дійшов висновку, що товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Отже, виходячи з вищезазначеного, відсутність деяких документів та відсутність у первинних документах певних реквізитів не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій.

Також, апелянт вказала, що в своїй постанові суд протиправно зазначає, що про те, що згідно договору № 1 про оренду ємності під ПММ від 02.01.2015 р. в п. 1.2 розділу 1 предметом оренди є лише одна ємність ПММ загальним об`ємом 36000 л, що не підтверджує факт зберігання залишків пального чотирьох видів: бензин А92, А-95, ДП та газу. Крім того, наданий представником позивача договір від 05.03.2015 р. № 3, укладений позивачем самим з собою, як фізичною особою ОСОБА_1 , так і ФОП ОСОБА_1 не підтверджують факт зберігання паливо-мастильних матеріалів 4 видів, по цьому договору невідомо що саме передавалося в оренду, якої кількості та якого об`єму.

В свою чергу, апелянт вказує, що договір № 1 від 02.01.2015 року підтверджує зберігання бензину А92, А-95 та дизелю, тому що газ не зберігався в ємностях, а заправлявся одразу в баки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, підставою для прийняття вказаних рішень і донарахування суми податкових зобов`язань та застосування штрафних санкцій, є висновок податкового органу, викладений в акті перевірки щодо заниження ФОП ОСОБА_1 суми чистого оподатковуваного доходу шляхом формування суми валових витрат у 2015-2017 роках за рахунок придбання паливно-мастильних матеріалів без підтвердження факту їх використання у власній господарській діяльності.

За даними акту перевірки, заниження чистого доходу ФОП ОСОБА_1 у 2015 році складає 578204,10 грн., у 2016 році 447809,49 грн. та 35419,61 грн. у 2017 році, відповідно чистий дохід у 2015 році складає 580766,40 грн., у 2016 році 586579,20 грн. та 35419,61 грн. у 2017 році.

Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Законами України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 р. № 449 (далі - Інструкція № 449).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 85.4 ст. 85 ПК України при проведенні перевірок посадові (службові) особи контролюючого органу мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об`єктів оподаткування, несплату податків, зборів, платежів, порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, регламентовано статтею 177 ПК України.

Пунктом 177.2 статті 177 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Підпунктами 177.4.1, 177.4.4 пункту 177.4 статті 177 ПК України визначено витрати, що безпосередньо пов`язані з отриманням доходу.

Згідно з пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

У п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI закріплено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом (ч. 3 ст. 7 Закону № 2464-VI).

У ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 2 ст. 9 Закону № 2464-VI).

Згідно ч.ч. 3, 8 ст. 9 Закону № 2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Частиною 4 статті 25 Закону № 2464-VI встановлено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 4 Розділу IV Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: - дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; - платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; - платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Аналіз наведених вище норм права свідчить про те, що законодавством регламентовано обов`язок ФОП, яка перебуває на загальній системі оподаткування, сплачувати ПДФО, військовий збір та ЄСВ. При цьому, ФОП зобов`язана обчислювати суми вказаних податків та зборів, що належать до сплати, на підставі документально підтверджених показників її господарської діяльності, зокрема з урахуванням витрат, які були понесені для отримання доходу та підтверджуються відповідними первинними документами.

В ході проведення перевірки було вручено письмовий запит про надання всіх підтверджуючих облік податкових та звітних документів. Разом з тим, на момент завершення перевірки та в ході проведення розгляду заперечення, ФОП ОСОБА_1 не було підтверджено та надано на перевірку документи, що підтверджують у повному обсязі використання за період 2015-2017 роки дизельного палива, газу та бензину.

Судовим розглядом встановлено, що згідно реєстраційних даних, фактичним видом підприємницької діяльності ОСОБА_1 визначено "37.00 - Каналізація, відведення й очищення стічних вод". Під час перевірки встановлено, що для здійснення зазначеного виду підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 орендується рухоме майно: Самоскид САЗ 3507 ВМ 1093 АВ, ГАЗ 5312 АВВ, ЄО 2621 85-53 СД, Мерседес М-124 ВМ54-40. За перевіряємий період позивач використовувала в своїй діяльності паливо-мастильні матеріали, а саме бензин А92, А95, дизельне пальне, газ. На підтвердження використання у власній господарській діяльності ДП, бензину та газу були надані подорожні листи.

Зі змісту акту перевірки вбачається, що ФОП ОСОБА_1 , для проведення перевірки за період 2015-2017 роки було надано інформацію, що залишки ТМЦ станом на 01.01.2015 року складають 00,00 грн. За період 2015-2017 ФОП ОСОБА_1 було придбано бензину, дизпалива та газу на загальну суму 1605669,89 грн. у т.ч., 2015 рік - 794816,16 грн., 2016 рік - 447809,49 грн., 2017 рік - 363044,24 грн. Як вказав відповідач, документально підтверджено використання дизельного палива, бензину та газу за період 2015-2017 роки на загальну суму 483016,08 грн. Залишки за даними перевірки складають: 1605669,89 - 483016,08 = 1122653,81 грн. Залишки платника, надані на перевірку відсутні, про місце зберігання залишків платником податку не повідомлено. Розбіжність між даними платника та даними перевірки складає: 1122653,81 - 00,00 = 1122653,81 грн.

Підставою для визначення позивачу сум грошових зобов`язань слугувала та обставина, що при проведенні перевірки ФОП ОСОБА_1 не надано документів, що підтверджують використання у ході проведення підприємницької діяльності бензину, газу та дизельного палива, який раніше був придбаний суб`єктом господарювання.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до Наказу Міністерства транспорту України від 10.02.1998 р. № 43, нормування витрат палива - це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючих коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації.

Списання витрат паливно-мастильних матеріалів здійснюється з фактичною вартістю витрачених паливно-мастильних матеріалів з урахуванням норм витрат. Кількість виданого водіям палива фіксують у двох документах: у відомості обліку видачі нафтопродуктів та в подорожньому листі водія. На підставі цих документів відображають й рух талонів на паливо. При цьому, складають окрему відомість обліку видачі нафтопродуктів. Невикористані талони, раніше отримані водієм, повертаються, про що в подорожньому листі роблять відповідний запис.

В контексті зазначених вище норм, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування має право включити до складу витрат вартість використаних паливно-мастильних матеріалів після одержання доходу, який безпосередньо пов`язаний з понесеними витратами від здійснення підприємницької діяльності, на підставі документально підтверджених документів, зокрема угод, актів виконаних робіт (наданих послуг), товарно-транспортних накладних, розрахункових документів, відомості обліку видачі нафтопродуктів, акти списання палива тощо.

Посилання апелянта на те, що Верховний Суд у постанові від 11.09.2018 р. у справі № 804/4787/16 (адміністративне провадження № К/9901/3335/17) дійшов висновку, що товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей є безпідставним, оскільки такий висновок Верховним Судом зроблений на підставі того, що наявні в матеріалах справи інші докази (документи первинного бухгалтерського обліку) підтверджують, що господарська операція по придбанню позивачем товарно-матеріальних цінностей, будівельних, монтажних та ремонтних робіт у спірних контрагентів є реальною, фактично відбулася, придбані товари використано у власній господарській діяльності.

В межах спірних правовідносин контролюючим органом ставиться під сумнів факт використання позивачем ПММ у власній господарській діяльності, оскільки сам позивач факт їх використання обґрунтовує наданими ним подорожніми листами. Крім того, суд зазначає, що в межах цих правовідносин, відомості обліку видачі нафтопродуктів та подорожні листи водія є доказами використання придбаних ПММ у власній господарській діяльності.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» від 05.07.2011 р. № 3565-VI застосування подорожніх листів суб`єктами господарювання, що експлуатують колісні транспортні засоби, стало необов`язковим з 14.08.2011 р., а типові форми подорожніх листів були скасовані: легкового авто - з 16.04.2013 р. згідно з наказом Держстату від 19.03.2013 р. № 95; вантажного авто - з 10.12.2013 р. згідно з наказом Мінінфраструктури та Мінекономрозвитку від 10.12.2013 р. № 1005/1454.

З наведеного вбачається, оформлення подорожніх листів не цей час не є обов`язковим, але за потреби вони можуть використовуватися у господарській діяльності, зокрема, для підтвердження витрат і списання ПММ.

З наданих позивачем копій подорожніх листів вбачається, що водіям відпускалися ПММ для здійснення основного виду діяльності позивача (а.с. 137-177, т. 1, а.с. 114-158, т. 2), але враховуючи те, що позивачем за період 2015-2017 ФОП було придбано бензину, дизпалива та газу на загальну суму 1605669,89 грн., а документально підтверджено лише використання ПММ на суму 483016,08 грн., існує розбіжність на суму 1122653,81 грн., яка в ході проведення перевірки позивачем документально не обґрунтована, а залишки платника, надані на перевірку відсутні та про місце зберігання залишків платником податку не повідомлено.

На підставі цього, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком контролюючого органу про те, що ФОП ОСОБА_1 не було підтверджено та надано на перевірку документи, що підтверджують у повному обсязі використання за період 2015-2017 роки дизельного палива, газу та бензину.

Щодо посилання апелянта на те, що договір № 1 від 02.01.2015 р. підтверджує зберігання бензину А92, А-95 та дизелю, тому що газ не зберігався в ємностях, а заправлявся одразу в баки, суд зазначає наступне.

Згідно договору № 1 оренди ємкості під ПММ від 02.01.2015 р., укладеного між ТОВ "ЛОРА", в особі директора Шкарупи В.Ф. (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар), орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове користування ємкість під ПММ загальним об`ємом 36000 л. Цільове призначення предмета оренди - зберігання ПММ.

Суд зазначає, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч. 1 ст. 936 ЦК України).

Стосовно податкового обліку відповідальне зберігання - господарська операція, що здійснюється платником податків і передбачає передачу згідно з договорами схову матеріальних цінностей на зберігання іншій фізичній чи юридичній особі без права використання у господарському обороті такої особи з подальшим поверненням таких матеріальних цінностей платнику податків без зміни якісних або кількісних характеристик (пп. 14.1.32 ПК України).

Порядок укладення договорів зберігання регламентується главою 66 ЦК України. У параграфі 1 глави 66 ЦК України наведено загальні правові норми, що стосуються будь-яких договорів зберігання, а параграфами 2, 3 глави 66 ЦК України регулюється специфіка укладення окремих видів договорів зберігання.

Згідно з ч. 1 ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, установлених ст. 208 ЦК України, а саме, в угодах між: юридичними особами; фізичною і юридичною особою; фізичними особами на суму, що у 20 і більше разів перевищує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (340 грн).

Передачу товарів на зберігання та їх повернення в загальному випадку оформляють накладною або актом приймання-передачі майна на відповідальне зберігання, які підписують зберігач і поклажодавець.

При прийманні-передачі на зберігання нафтопродуктів використовують документи, зазначені в додатках 1, 3 до Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, затвердженої спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20.05.2008 р. № 281/171/578/155 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 02.09.2008 р. за № 805/15496 (далі - Інструкція № 281) (акт приймання нафти або нафтопродуктів за кількістю, товарно-транспортна накладна на відпуск нафтопродуктів (нафти)).

Розділами 6, 7 та 14 Інструкції № 281 встановлені вимоги щодо зберігання (розділ 6), порядку відпуску (розділ 7) та обліку руху (розділ 14) нафтопродуктів.

Зокрема п. 14.1 розділу 14 «Облік руху нафти і нафтопродуктів» Інструкції № 281 встановлено, що під час приймання, зберігання та відпуску нафти і нафтопродуктів керівник підприємства та головний бухгалтер здійснюють контроль за дотриманням матеріально відповідальними особами вимог цієї Інструкції та забезпечують: своєчасне оформлення документів руху нафти та нафтопродуктів; збереження їх кількості і якості; відображення їх руху за бухгалтерським обліком; своєчасне вжиття заходів щодо попередження псування, втрат, нестач та розкрадання нафти та нафтопродуктів, а також створення необхідних умов для їх зберігання.

На підставі наведених вище обставин суд зазначає, що договір № 1 оренди ємкості під ПММ від 02.01.2015 р., укладений між ТОВ "ЛОРА", в особі директора Шкарупи В.Ф. (орендодавець) та ФОП ОСОБА_1 (орендар), свідчить лише про оренду ємкості об`ємом 36000 л. та не є доказом, який підтверджує факт зберігання ПММ. Крім того, цей договір також не може слугувати і підтвердженням факту зберігання залишків пального чотирьох різних видів пального: бензин А92, А-95, ДП та газу.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що висновок податкового органу, викладений в акті перевірки щодо заниження ФОП ОСОБА_1 суми чистого оподатковуваного доходу шляхом формування суми валових витрат у 2015-2017 роках за рахунок придбання паливно-мастильних матеріалів без підтвердження факту їх використання у власній господарській діяльності є правомірним, а тому визначені позивачу суми грошових зобов`язань, застосовані штрафи та вимога про сплату боргу (недоїмки) є правомірними. Відповідачем наданий детальний розрахунок всіх визначених грошових зобов`язань та застосованих та з цього приводу апелянтом жодних доводів не наведено.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 року по справі № 480/4611/18 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 року по справі № 480/4611/18 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.06.2019 року по справі № 480/4611/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло І.М. Ральченко
Повний текст постанови складено 09.12.2019 року