Справа № 440/1992/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 р. Справа № 440/1992/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Донець Л.О. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Бойко С.С.) від 08.08.2019 року (повний текст рішення складено 13.08.2019р.) по справі №440/1992/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання незаконною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до Решетилівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якому просив:

- визнати незаконною бездіяльність відповідача щодо не проведення перерахунку пенсії з урахуванням заробітної плати за період з 1990 по 1999 роки згідно довідок виданих Архівом Відокремленого підрозділу "Управління матеріальними ресурсами" ДП "Торезантрацит";

- зобов`язати відповідача перерахувати пенсію за віком з урахуванням заробітку за період з 1990 по 1999 роки згідно довідок виданих Архівом Відокремленого підрозділу "Управління матеріальними ресурсами" ДП "Торезантрацит".

В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідач безпідставно відмовив у перерахунку пенсії на підставі довідок про заробітну плату отриману за період роботи на шахті "Об`єднана", з посиланням на те, що вказані заяви не були додані до його звернення, оскільки факт подання вказаних довідок підтверджено судовим рішенням, а також рішенням комісії з призначення пенсії від 01.03.2018 №2, у якому мається посилання на їх дослідження.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.08.2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Решетилівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо не проведення перерахунку пенсії позивачу з урахуванням його заробітної плати за період роботи з 1990 року по 1999 рік, згідно довідок виданих Архівом відокремленого підрозділу "Управління матеріальними ресурсами" ДП "Торезантрацит".

Зобов`язано Решетилівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести перерахунок пенсії позивачу з урахуванням його заробітної плати за період роботи з 1990 року по 1999 рік, згідно довідок виданих Архівом відокремленого підрозділу "Управління матеріальними ресурсами" ДП "Торезантрацит" з дати призначення пенсії.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Решетилівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 грн.

Не погодившись із судовим рішенням, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.08.2019 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на прийняття оскаржуваного рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності у позивача права на перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи з 1990 року по 1999 рік, згідно довідок виданих Архівом відокремленого підрозділу "Управління матеріальними ресурсами" ДП "Торезантрацит". Зазначив, що згідно матеріалів пенсійної справи позивачем не надавались довідки про заробітну плату за період з 1990 по 1999 роки, видані архівом Відокремленого підрозділу "Управління матеріальними ресурсами" ДП "Торезантрацит", В зв`язку з чим, судом першої інстанції не було враховано порядку подання документів до Пенсійного фонду, а відтак рішення суду є неправомірним.

Представник позивача надав до суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представники сторін про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлялись.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 23.10.2019 року проведено заміну відповідача - Решетилівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Позивач звернувся до відповідача із заявами про здійснення розрахунку його пенсії за віком із заробітної плати за період з 1990 по 1999 роки відповідно до довідок про заробітну плату виданих Відокремленим підрозділом "Управління матеріальними ресурсами ДП "Торезантрацит".

Листом від 01.02.2019 №1/М-02 відповідач повідомив, що розрахунок пенсії здійснюється із заробітної плати за період з 01.07.2000 року по 30.11.2017 року, оскільки згідно матеріалів пенсійної справи, в тому числі розписки повідомлення від 04.12.2017 №904, довідки про заробітну плату за період з 1990 по 1999 рік для призначення пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 до заяви не надавалися.

Вважаючи, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо не проведення перерахунку пенсії з урахуванням його заробітної плати за період роботи з 1990 року по 1999 рік, на підставі вищевказаних довідок, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість, оскільки факт подання позивачем вищевказаних довідок знайшов своє підтвердження під час розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року - за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Під час розгляду справи встановлено, що фактичною підставою для відмову відповідачем у перерахунку пенсі на підставі довідок про заробітну плату за період з 1990 по 1999 роки, виданих Відокремленим підрозділом "Управління матеріальними ресурсами ДП "Торезантрацит" слугувало до їх неподання до пенсійного фонду.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач, з метою призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах згідно пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" звертався до відповідача.

Рішенням № 2334/02-22 від 20 лютого 2017 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії на пільгових умовах, у зв`язку з неможливістю підтвердження трудового стажу на підставі довідок, виданих відокремленим підрозділом "Управління матеріальними ресурсами" ДП "Торезантрацит", через відсутність у них таких обов`язкових реквізитів як дата та реєстраційний номер вихідного документа.

Не погодившись із вищевказаною відмовою, позивач звернувся до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 року по справі №816/834/18, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22.10.2018 року, адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Решетилівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 20 лютого 2018 року № 2334/02-22. Зобов`язано Решетилівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "а" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 04 грудня 2017 року і здійснити відповідну виплату пенсії.

Приписами ст. 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Таким чином, у відповідності до зазначених правових норм, зокрема, Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 12.06.2018 року по справі №816/834/18 є обов`язковою до виконання на всій території України.

Як встановлено вищевказаним рішенням суду, позивач, згідно записів у трудовій книжці, працював у Торезькому виробничому об`єднанні по видобутку антрациту "Торезантрацит": з 01 січня 1990 року 02 вересня 1994 року - на посаді "подземный горный мастер"; з 02 вересня 1994 року по 18 листопада 1995 року - на посаді "помощник начальника участка"; з 18 листопада 1995 року по 27 лютого 2001 року - на посаді "подземный горный мастер". Вищевказані відомості відображені також у довідках про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, виданих відокремленим підрозділом "Управління матеріальними ресурсами" ДП "Торезантрацит" на ім`я позивача.

Тобто, судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що позивач надавав відповідачу довідки про пільговий стаж, довідки з архіву відокремленого підрозділу "Управління матеріальними ресурсами" ДП "Торезантрацит", накази про атестацію робочих місць тощо.

Частиною четвертою статті 78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Посилання скаржника на розписку-повідомлення від 04.12.2017 року про отримання заяви та документів, як на доказ неподання позивачем довідок про розмір заробітної плати колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в матеріалах пенсійної справи наявні подані позивачем, разом із заявою про призначення пенсії, довідки про підтвердження наявного трудового стажу, накази про атестацію робочих місць, наказ про передачі архіву шахт "Червона зірка" та "Об`єднана", виписка з наказів про зміну назви шахти "Объединенная" та витяг ЄДПРОУ, однак у розписці-повідомленні відсутня інформації про їх отримання працівником пенсійного фонду. Отже, вказана розписка не може вважатися належним доказом у розумінні статті 73 КАС України.

Крім того, допитана у якості свідка у суді першої інстанції ОСОБА_2 пояснила, що була присутня під час звернення позивача до пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії 04 грудня 2017 року. Разом із заявою позивачем до пенсійного фонду подано оригінали довідок про розмір заробітної плати. Працівником пенсійного фонду оригінали вказаних довідок залишено собі, а копії повернуто заявнику.

З приводу посилання скаржника на пояснення співробітника - ОСОБА_3 , яка здійснювала прийом документів, то колегія суддів зазначає, що з урахуванням положень ст.72 КАС України, показання вказаної особи можуть бути визнані судом в якості належного та допустимого доказу лише у випадку їх надання суду особою в якості свідка. Разом з тим, під час розгляду справи, вказана особа викликалась судом першої інстанції, проте не прибула. Відповідач в апеляційній скарзі із клопотанням про допит вказаної особи в якості свідка не звертався. В зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що вищевказані пояснення не можуть бути визнані в якості належного та допустимого доказу, на підставі якого суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Вказана узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 15.05.2019 року по справі № 688/4324/16-а.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження позивачем.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

У відповідності до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі №816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа Руїз Торіха проти Іспанії (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що бездіяльність Решетилівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо не проведення перерахунку пенсії позивачу з урахуванням його заробітної плати за період роботи з 1990 року по 1999 рік, згідно довідок виданих Архівом відокремленого підрозділу "Управління матеріальними ресурсами" ДП "Торезантрацит" є протиправною.

Як встановлено частиною 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно зі ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Згідно Рішення ЄСПЛ по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyyv. Ukraine) від 20.10.2011 року (заява № 29979/04), принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

З урахуванням визначеного статтею 8 Конституції України принципу верховенства права та встановлених статтею 2 КАС України завдань суду як державної правозахисної інституції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з метою повного захисту порушених прав та інтересів особи, необхідним є саме зобов`язання відповідача провести перерахунок пенсії позивачу з урахуванням його заробітної плати за період роботи з 1990 року по 1999 рік, згідно довідок виданих Архівом відокремленого підрозділу "Управління матеріальними ресурсами" ДП "Торезантрацит" з дати призначення пенсії.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з вищезазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.08.2019 року по справі №440/1992/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Бенедик А.П.
Судді(підпис) (підпис) Донець Л.О. Гуцал М.І.
Повний текст постанови виготовлений 06.12.2019 року