Справа № 265/5407/19
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2019 р. Справа№265/5407/19

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в порядку письмового провадження) справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, Маріупольського об`єднаного управлінням Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області (далі Відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльність Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області яка полягає у не виплаті пенсії з вересня 2018 року; зобов`язання Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області поновити виплату пенсії негайно після проголошення судового рішення, а також утриматися від подальшого призупинення її виплати; стягнути з відповідача суму позовних вимог 43093,99 грн., в тому числі: суму основного боргу в розмірі 32980,90 грн., пеню в розмірі 5882,34 грн., три відсотки річних в розмірі 821,36 грн., нарахованих за період з 1 вересня 2018 року по 30 червня 2019 року; суму інфляції в розмірі 3409,39 грн.; стягнення з відповідача 2 суму моральної шкоди, завданої внаслідок порушення громадських прав позивача, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із відсутністю протягом 10 місяців засобів існування та у зв`язку із байдужим ставленням, неповагою і недбалою поведінкою щодо неї посадових осіб управління Пенсійного фонду України в Лівобережному районі м. Маріуполя у сумі 1000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, та знаходиться на обліку у відповідача як отримувач пенсії за віком. Вказує, що виплата пенсії з вересня 2018 року не проводиться з невідомих підстав. Вважає дії відповідача щодо невиплати пенсії протиправними, оскільки відсутні правові підстави для вчинення таких дій.

12 листопада 2019 року до суду надійшов відзив Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, в якому відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що з 1 вересня 2018 року позивач не був внесений у відомості про виплату пенсій до з`ясування фактичного місця проживання на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 року №365. Стосовно позовних вимог щодо стягнення суми заборгованості вказав, що стягнення суми заборгованості із суб`єкта владних повноважень проводиться шляхом списання суми з державного або місцевого бюджету, проте виплата пенсії фінансується з бюджету Пенсійного фонду України, що є різними джерелами фінансування. Також відповідач зазначив, що оскільки спірні правовідносини не є такими, що регулюються цивільним законодавством, позовні вимоги щодо зобов`язання сплатити суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три відсотка річних від простроченої суми не можуть бути задоволені. Стосовно стягнення моральної шкоди вказав, що позивач не надав жодних доказів щодо заподіяння йому шкоди, причинного зв`язку між такою шкодою та діями відповідача.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2019 року вирішено адміністративну справу передати на розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із поданням позову без дотримання вимог, встановлених статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

На виконання ухвали суду позивач усунув виявлені недоліки позовної заяви.

Ухвалою від 15 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи провести суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Ухвалою суду від 12 листопада 2019 року залишено без задоволення заяву Маріупольського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 12 листопада 2019 року вирішено допустити заміну відповідача: управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради його правонаступником Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради та Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя Донецької області його правонаступником Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області; справу призначити до розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін на 10 грудня 2019 року та витребувати у відповідача докази по справі.

У судове засідання 10 грудня 2019 року сторони не з`явилися, про дату, час та місце засідання повідомлені належним чином.

На підставі частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданим 27 січня 1997 року Київським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області. Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням №122122/54. 20 квітня 2016 року ОСОБА_1 видана довідка № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Як вбачається із наданих на вимогу суду доказів, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Маріупольському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Донецької області та згідно довідки від 21 жовтня 2019 року позивачу пенсія виплачена по серпень 2018 року включно. При цьому, згідно протоколу за період з 1 вересня 2018 року по 30 листопада 2019 року, нарахування пенсійних виплат після припинення виплати здійснювалося. Рішення про припинення виплати пенсії позивачеві пенсійним органом не приймалося.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг передбачено Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09 липня 2003 року № 1058-VI (далі - Закон № 1058).

Відповідно ст. 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Згідно ст. 85 Закону України Про пенсійне забезпечення пенсії виплачуються за місцем проживання пенсіонера, незалежно від реєстрації місця проживання.

22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб від 20 жовтня 2014 року№ 1706-VII, який згідно його преамбули відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст. 7 цього Закону для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., № 81, ст. 2296; 2015 р., № 70, ст. 2312). Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання, що призначені зазначеним особам, проводиться через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження.

Згідно п. 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року (в редакції Постанови КМУ № 352 від 08.06.2016) (далі Порядок № 509), довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону №1058 виплата пенсії припиняється за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду з наступних підстав: - якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; - у разі смерті пенсіонера; - у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; - в інших випадках, передбачених законом. Частиною другою цієї статті передбачено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 35 та ст. 46 цього Закону. Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Отже, виходячи з викладеного, умовою призначення (продовження) виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку в місці перебування, що підтверджується відповідною довідкою; про припинення виплати пенсій відповідним органом пенсійного фонду має прийматися відповідне рішення із визначенням в ньому підстав припинення виплати пенсії.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи прийнятого відповідачем рішення про припинення виплати позивачу пенсії, як то передбачено ст. 49 Закону №1058, суд дійшов висновку про не доведення відповідачем правомірності припинення виплати пенсії позивачу та вважає, що таке припинення є протиправним, вчинено не у визначений законом спосіб.

Судом встановлено, що позивачу призупинено виплату пенсії до з`ясування місця фактичного проживання.

Водночас, статтею 49 Закону № 1058-IV такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено. Крім того, в матеріалах справи міститься Витяг з протоколу міської комісії з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 44 від 29 жовтня 2018 року, яким вирішено призначити (відновити) соціальні виплати ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 ), тобто місце фактичного проживання позивача було підтверджено 29 жовтня 2019 року, проте пенсійні виплати не поновлені.

Суд зазначає, що у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (див. цитату у п. 25 цього рішення).

У рішенні у справі "Суханов та Ільченко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Тому, припиняючи виплату позивачу пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність пенсійного органу щодо припинення виплати пенсії позивачеві та зобов`язання поновити виплату пенсії.

Стосовно вимоги про виконання судового рішення негайно після проголошення судового рішення, то необхідно зазначити наступне.

Частиною другою статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Приписами частини 1 стаття 371 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Отже аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок відповідача добровільно і негайно виконати рішення суду про присудження виплатити пенсію і цей обов`язок полягає у тому, що у відповідача обов`язок виплатити пенсію у межах стягнення за один місяць виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

З огляду на зазначене, суд приходить висновку, що вимога про негайне виконання судового рішення підлягає частковому задоволенню, а саме: у межах стягнення за один місяць.

Стосовно позовних вимог про утримання відповідача від подальшого призупинення виплати пенсії, суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні, зважаючи на наступне.

Згідно вимог статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку адміністративного судочинства захисту підлягають тільки порушені права, а не ті, які можуть бути порушені в майбутньому.

Таким чином, неможливо зобов`язати відповідача на майбутнє вчиняти певні дії, оскільки відсутні факти порушення прав позивача в майбутньому.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення на користь позивача суму позовних вимог у розмірі 43093,99 грн., пеню в розмірі 5882,34 грн., три відсотка річних в розмірі 821,36 грн., суму інфляції в розмірі 3409,39 грн., суд зазначає, що сума основного боргу в розмірі 32980,91 грн. не підтверджена матеріалами справи. При цьому, згідно положень цивільного законодавства боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України).

Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань). У преамбулі вказаного Закону зазначено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності. ….

З наявних у справі матеріалів не убачається, що між позивачем та управлінням Пенсійного фонду існували господарські правовідносини як між суб`єктами господарювання.

Таким чином, суд вважає, що посилання на невиплату пенсії позивачеві, як невиконаного органом Пенсійного фонду грошового зобов`язання за яке сплачується інфляційні нарахування та три проценти річних є помилковим, та не ґрунтується на нормах пенсійного законодавства, тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Разом з цим суд звертає увагу позивача на те, що він має право на компенсацію втрати частини пенсії у зв`язку із порушенням встановлених строків її виплати, що передбачено положеннями статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та врегульовано Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає моральна шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В матеріалах справи відсутні документи, які б підтверджували факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, обґрунтування розміру заявленої моральної шкоди, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги. Наявність в позивача двох дітей та його посилання на необхідність докладення додаткових зусиль для забезпечення звичного образу життя не є достатнім доказом зазнання моральної шкоди.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Всупереч вимог цієї статі позивачем не доведені обставини зазнання ним моральної шкоди від вчинених відповідачем дій та обґрунтованості розміру її визначення, через що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, приходить висновку, що достатнім та ефективним способом захисту порушеного права позивача у даній справі є прийняття рішення про визнання протиправною бездіяльність щодо припинення виплати пенсії, зобов`язання відновити виплату пенсії позивачу та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з моменту її припинення.

На підставі викладеного, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з такого.

Фактично позовні вимоги задоволені, оскільки бездіяльність відповідача щодо припинення виплати пенсії визнана протиправною, а задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача вчинити певні дії є похідними від першої вимоги, отже присудженню підлягає судовий збір у розмірі, який передбачений сплаті як за одну позовну вимогу немайнового характеру.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України, ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір в сумі 768,40 грн. належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з вересня 2018 року.

Зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: 87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27-а, ) відновити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) виплату пенсії та сплатити заборгованість за весь період, починаючи з вересня 2018 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) пенсії у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: 87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, буд. 27-а, ) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв