Справа № 540/1478/19
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 540/1478/19

Головуючий в 1 інстанції: Войтович І.І. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Херсон 23 вересня 2019 року

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Танасогло Т.М.,

суддів: Запорожана Д.В, Осіпова Ю.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

18.07.2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (далі по тексту відповідач, ГУ ПФУ в Херсонській області), в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо невиплати пенсії громадянину ОСОБА_1 з 01.04.2014 по 01.08.2018 та з 01.08.2018 по 01.11.2018; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити пенсію ОСОБА_1 за період з 01.04.2014 по 01.08.2018 та з 01.08.2018 по 01.11.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебував на обліку в Управлінні ПФУ в Лутугінському районі Луганської області. У 2014 році у зв`язку з бойовими діями та проведенням антитерористичної операції на території м. Лутугіно Луганської області, з квітня 2014 року припинилася виплати пенсії позивачу. З 28.08.2018 року ОСОБА_1 отримав довідку про взяття на облік, як внутрішньо переміщена особа та був взятий на облік до Чаплинського відділу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області. З 01.08.2018 року ОСОБА_1 було поновлено виплату пенсії. Разом з тим, відповідачем, ОСОБА_1 не було нараховано та виплачено пенсія за період з 01.04.2014 по 01.08.2018 та з 01.08.2018 по 01.11.2018. Позивач та його адвокат неодноразово зверталися до відповідача з заявами про нарахування та виплати пенсії за зазначені періоди, проте отримано відмови. Вважаючи такі дії протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., з 01 квітня 2014 року по 01 серпня 2018 року та з 01 серпня 2018 року по 01 листопада 2018 рік.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області виплатити пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ., за період з 01 квітня 2014 року по 01 серпня 2018 року та з 01 серпня 2018 року по 01 листопада 2018 рік.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн. шляхом безспірного списання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення суду першої інстанції прийнято без об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, у зв`язку з чим просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

У своїх доводах апелянт посилається на порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання (перебування), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Відповідач вважає, що рішення суду не відповідає вимогам законодавства, з огляду на зазначене апелянт просив задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Судова колегія вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки від 28.08.2018 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_1 .

Щодо невиплати пенсії за період 2014-2018 року ОСОБА_1 неодноразово звертався до ГУПФУ в Херсонській області.

Листом ГУПФУ в Херсонській області від 01.04.2019 року № 155/В-99-1 ОСОБА_1 було повідомлено, що Управлінням направлено клопотання до Пенсійного фонду України щодо розгляду питання виплати боргу за період з серпня по жовтень 2018 Вам та Вашій дружині ОСОБА_2

Листом відповідача від 16.05.2019 року № 326/В-99-1 було повідомлено, що до теперішнього часу відповідь з Пенсійного фонду України не надходила.

13.06.2019 року представник ОСОБА_1 звернулася до ГУПФУ в Херсонській області з адвокатським запитом, у якому просила надати інформацію, чому Управлінням не вживаються заходи з виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01.04.2014 року по 01.08.2018 року, яка не була сплачена пенсіонеру, який був зареєстрований на окупованій території.

На адвокатській запит щодо виплати заборгованості по пенсії ОСОБА_1 , листом від 24.06.2019 року № 8178/02 ГУПФУ в Херсонській області повідомило, що призначення (відновлення) пенсії внутрішньо переміщеним особам здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі рішення, ухваленого Комісією.

Комісією Чаплинської районної державної адміністрації по розгляду заяв та скарг громадян з питань нарахування субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання твердого та рідкого палива, призначення соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та надання пільг окремим категоріям громадян прийнято рішення про поновлення виплати пенсії з 01.08.2018 (витяг із протоколу від 31.08.2018 №15).

Пенсію поновлено з 01.08.2018 року. В поточному режимі пенсія виплачується з листопада 2018 року, дата виплати 6 число. Поновити виплату пенсію з більш раннього строку підстав немає.

Відповідно до пункту 15 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 (зі змінами) суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

До теперішнього часу вищевказаний Порядок Кабінетом Міністрів України не прийнято.

Додатково повідомлено, що відповідачем направлено клопотання до Пенсійного фонду України щодо розгляду питання виплати боргу за період з серпня по жовтень 2018 року. На даний час відповідь не надходила.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, не виплачуючи позивачу пенсію з 01.04.2014 року діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки зміна пенсіонером місця проживання не є підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме отримання пенсії.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною другої статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-VI (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким, зокрема, визначено підстави припинення пенсійних виплат, є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Питання виплати пенсій врегульовані статтею 47 Закону № 1058-IV, згідно з якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зазначений перелік підстав для припинення виплати пенсії розширеному тлумаченню не підлягає.

Проте, як було правильно встановлено судом першої інстанції, жоден з таких випадків управлінням Пенсійного фонду не застосований та не доведений.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем вимог статті 49 Закону № 1058-IV, оскільки позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постановах від 13 березня 2018 року (справа № 235/4162/17), 20 березня 2018 року (справа № 234/2389/17), а також у рішенні від 03 травня 2018 року у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

Водночас, відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Також ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому суд апеляційної інстанції наголошує, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З матеріалів справи убачається, що відповідачем не надано під час розгляду справи до суду першої та апеляційної інстанції доказу правомірності дій щодо припинення виплати пенсії позивачу в розумінні зазначеної норми Закону.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для зупинення позивачу виплати пенсії.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини вказав, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю у поводженні, яка порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (див. цитату у п. 25 цього рішення).

У цих рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може бути пов`язане з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що пенсія ОСОБА_1 за період з 01.04.2014 року по 01.08.2018 року та з 01.01.2018 року по 01.11.2018 року нарахована, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки пенсія за віком нарахована позивачу з 2003 з виплатою довічно (а.с. 21),

Відповідно до частини 2 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач, вимоги якого, за своєю суттю, виникли у зв`язку із тим, що попередньо призначені йому суми пенсії, починаючи з квітня 2014 року, не отримані ним з вини відповідача, який призначає і виплачує пенсію, і ці вимоги безпосередньо спрямовані на виплату йому призначеної пенсії, з квітня 2014 року, тобто за минулий час. То такі вимоги не обмежуються будь-яким строком.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Пунктом. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

При цьому колегія суддів апеляційної інстанції наголошує, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Також суд апеляційної інстанції зазначає, що непідтвердження фактичного місця проживання не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а Постанова КМУ № 365 є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем.

У цьому випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи потребує від пенсіонера на відміну від інших громадян України здійснення додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без законних на те підстав.

У рішенні у справі «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (цитата у п. 25 цього рішення).

Тому, припиняючи виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання пенсії. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії Суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що припинення виплати пенсії позивачу з 01 квітня 2014 року було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058-IV, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

Отже з урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що бездіяльність відповідача щодо невиплати пенсії позивачу є протиправною , а тому відповідача слід зобов`язати виплатити позивачу пенсію за період з 01.04.2014 по 01.08.2018 та з 01.08.2018 по 01.11.2018.

Також колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що зупинка виплати пенсії позивачу здійснювалась іншим управлінням Пенсійного фонду (управлінням Пенсійного фонду у Лутугинському районі Луганської області) в якому позивач перебував на обліку.

Проте враховуючи , що з заявою про поновлення пенсії звернувся до Головного управління Пенсійного фонду у Херсонській області, перебуваючи у нього на обліку, саме не вжиття заходів Головним управлінням Пенсійного фонду у Херсонській області щодо невиплати пенсії з 01.04.2014 року по 01.08.2018 року за заявою позивача, є порушенням конституційних прав позивача на соціальний захист, а тому судом першої інстанції було правильно визнано протиправною бездіяльність відповідача.

Таким чином колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки позивач звернувся до суду із позовом про зобов`язання виплати безпідставно невиплаченої пенсії, доказів припинення її нарахування відповідачем не надано. При цьому відповідачем право на пенсію не заперечується, а тому виплата пенсії позивачу має здійснюватись з часу її припинення.

З урахуванням встановлених фактів, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно задоволено частково позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Танасогло Т.М.
Судді Осіпов Ю.В. Запорожан Д.В.