Справа № 810/2912/18
Суддя: Брагіна О.Є.
Дата ухвалення: 2019-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2019 року м.Київ № 810/2912/18

Суддя Київського окружного адміністративного суду Брагіна О.Є., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до управління державної міграційної служби України в Київській області, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення від 08.05.2018 №87 про скасування дозволу на її імміграцію в Україну.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачкою отримано протиправне рішення ГУ ДМС України в Київській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну, підставою для прийняття якого послугував необґрунтований висновок відповідача про неможливість визнання її дружиною іммігранта через скасування рішення про документування посвідкою на постійне проживання особистості її чоловіка. Позивачка також вказує, що у 2004 у ході отримання дозволу на імміграцію нею були надані запитувані відповідним міграційним територіальним органом документи, достовірність яких була перевірена у передбаченому законодавством порядку, та у результаті надано дозвіл на імміграцію, що свідчить про законність її перебування на території України. За період проживання на території України у неї з чоловіком народилося двоє дітей, які є громадянами України У грудні 2017 її чоловік отримав нову посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 , натомість відповідачем скасовано дозвіл на імміграцію без наявних на те повноважень та підстав.

Ухвалою суду від 14.06.2018 було відкрито загальне позовне провадження в даній адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 04.10.2019 закрито підготовче судове засідання та прийнято рішення подальший розгляд справи провести у порядку письмового провадження, у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання, повідомлених належним чином про дату та місце розгляду справи, за відсутності перешкод для розгляду справи у судовому засіданні.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне:

позивачка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , є громадянкою В`єтнаму, що підтверджується відомостями паспорту, виданого 30.12.2014 Посольством В`єтнаму в Україні замість паспорта № НОМЕР_2 від 07.12.2006 (а.с. 14).

22.03.2004 ВГІРФО ГУМВС України в Київській області, надав позивачці дозвіл на імміграцію на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як дружині іммігранта, згідно якого вона отримала тимчасову посвідку на постійне місце проживання серії НОМЕР_3 з безстроковою дією (а.с.15).

Через втрату тимчасової посвідки, позивачка вимушена була, 13.04.2018, звернутися до територіального органу міграційної служби із заявою про обмін посвідки на тимчасове проживання.

На вимогу п.4.5 розділу ІV Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України від 15.07.2013 № 681, який передбачає проведення перевірки наявності підстав у разі надходження заяви про обмін посвідки, управлінням ДМС 08.05.2018 було здійснено перевірку матеріалів справи №48899 громадянки ОСОБА_1 .

Так, згідно висновку про перевірку законності надання дозволу на імміграцію позивачці від 08.05.2018 встановлено, що наказом Голови ДМС України від 08.06.2017 № 149 скасовано рішення Управління ГУ ДМС України в м.Києві від 27.12.2002 про документування посвідкою на постійне проживання громадянина СРВ ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином, громадянка СРВ ОСОБА_1 не могла бути визнаною дружиною іммігранта та наданий дозвіл на імміграцію як дружині іммігранта, дозвіл підлягав скасуванню, оскільки його видача була проведена на підставі документів , що втратили чинність.

В основу рішення №87 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був покладений висновок відповідача від 08.05.2018 та відповідно до п.1 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію", скаслвано дозвіл на імміграцію як такий, що наданий на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність (а.с. 9).

За даними свідоцтва про шлюбу № 09/2007 від 21.06.2007, позивачка заміжня, її чоловіком є громадянин В`єтнаму ОСОБА_6 (а.с. 17).

Чоловік позивачки ОСОБА_7 має діючу посвідку на постійне проживання № НОМЕР_1 , видану 27.12.2017 органом № 8001 (а.с. 16).

У подружжя є двох дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які вже громадяни України з 2011, 2012, відповідно (а.с. 19, 20, 21, 22, 23, 24).

Позивачка з членами своєї сім`ї мешкає у будинку АДРЕСА_1 , який належить її чоловіку на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2003 (а.с. 41).

ОСОБА_6 , вважаючи рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну незаконним та таким, що порушує закріплені за нею права щодо імміграції та законного перебування на території України, звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами, суд зазначає, що відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Згідно ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22 вересня 2011 № 3773-VI іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Приписами ч.15 ст.4 Закону встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-ІІІ від 7 червня 2001 "Про імміграцію" (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України "Про імміграцію", імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з п.п.2, 3 ч.1 ст.6 Закону України "Про імміграцію", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Положеннями п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію", квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Ст. 9 Закону України "Про імміграцію" встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем їх проживання.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів, зокрема, подаються: для осіб, зазначених у п.6 ч.2 ст.4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 ч.3 ст.4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Ст. 10 Закону України "Про імміграцію" встановлено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви ( ч.4 ст. 11 Закону України "Про імміграцію").

Суд зазначає, що процедура провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, оформлення подань про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенція центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначена Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 № 1983.

Відповідно до п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: - формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; - надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції Департаменту чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; - здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які, на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації та матеріалів справи, приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Порядок № 1983 також встановлює механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання.

Згідно п.14 порядку № 1983 здійснюється у разі:1) зміни прізвища, імені та по батькові іноземця та особи без громадянства тощо; 2) установлення розбіжностей у записах (невідповідності внесених до посвідки записів записам в інших документах); 3) непридатності посвідки до користування (пошкодження з різних причин тощо).

Пунктом 4.2. Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом МВС України № 681 від 15.07.2013 передбачено, що разом із заявою про обмін посвідки іноземцями та особами без громадянства до територіальних органів чи підрозділів ДМС за місцем проживання подаються: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та його копія; 2) посвідка, що підлягає обміну, а в разі її пошкодження чи втрати - довідка про звернення із заявою про втрату посвідки (довідка органів внутрішніх справ з цього питання) у довільній формі; 3) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 4) документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 5) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері) (допускається подання фотографій в головних уборах, що не приховують овалу обличчя особи, громадянами, релігійні переконання яких не дозволяють з`являтися перед сторонніми особами без головних уборів, за умови, якщо в їхніх паспортних документах вони зображені в головних уборах).

Відповідно до п.4.5 розділу ІV Тимчасового порядку № 681 від 15.07.2013, працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених п. 17 № 1983, якими можуть бути: необхідність забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; необхідність охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); інших випадків, передбачених законами.

Після прийняття рішення матеріали, які стали підставою для обміну посвідки, долучаються до справи, на підставі якої посвідка видавалася вперше. У разі якщо посвідка видавалася одним територіальним органом (підрозділом) ДМС, а обмін посвідки провадиться іншим органом (при зміні місця проживання), то до органу, який видав посвідку вперше, надсилається повідомлення про видачу нової посвідки, а недійсна посвідка - для знищення.

За результатами розгляду заяви протягом семи днів (для посвідки на постійне проживання) і п`ятнадцяти днів (для посвідки на тимчасове проживання) з дати подачі всіх визначених цим Тимчасовим порядком документів Головою ДМС (а в разі його відсутності - заступником Голови ДМС) чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником приймається рішення про видачу або відмову у видачі нової посвідки.

Про прийняте рішення робиться відмітка в заяві із зазначенням терміну (у разі обміну посвідки на тимчасове проживання), до якого видається посвідка, або про причини відмови в її видачі.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 22.03.2004 УГІРФО ГУ МВС України в Київській області прийняло рішення про надання позивачці дозволу на імміграцію відповідно до п.6 ч.2 ст.4 Закону України "Про імміграцію", як особі, яка є дружиною іммігранта. Це рішення документовано посвідкою на постійне проживання, що свідчить про те, що при перевірці законності залишення на постійне проживання позивачки на території України, не було встановлено підстав для відмови останній у наданні дозволу на імміграцію.

Натомість, у висновку від 08.05.2018 про перевірку законності надання дозволу на імміграцію громадянці СРВ ОСОБА_1 вказано інше:" через скасування наказом Голови ДМС України від 08.06.2017 № 149 рішення Управління ГУ ДМС в м.Києві від 27.12.2002 про документування посвідкою на постійне проживання громадянина СРВ ОСОБА_7 , наданий позивачці дозвіл на імміграцію як дружині іммігранта підлягає скасуванню", оскільки його надано на підставі документів, які втратили чинність.

Дослідивши названий висновок та спірне рішення відповідача, суд дійшов наступного висновку:

за правилами ст. 12 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Тобто, законодавчо закріплені підстави для скасування дозволу на імміграцію є вичерпними та не підлягають розширеному тлумаченню та застосуванню.

У цьому контексті спірне рішення відповідача прийнято саме на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію" (на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність).

Разом з цим, доказів надання заявницею при отриманні дозволу на імміграцію неповного пакету документів, передбаченого законом, приховування даних щодо її сімейного стану, повідомлення недостовірної інформації тощо, відповідачем не надано.

За таких умов, у розумінні ст. 12 Закону України "Про імміграцію", суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування дозволу на імміграцію, наданого ОСОБА_1 .

При цьому, відповідачем не доведено та не представлено суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за час перебування заявниці на території України з`явилися нові та/або інші обставини, які б слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Крім того, суд звертає увагу, що в порушення вимог Порядку № 1983, питання про скасування дозволу на імміграцію розглядалось без запрошення позивачки для надання пояснень, тобто з порушенням процедури, а при винесенні оскаржуваного рішення не вивчались обставини, зокрема - наявність діючої посвідки на постійне проживання чоловіка позивачки, виданої 27.12.2017, належність дітей позивачки до громадянства України тощо (а.с. 16, 23, 24).

Суд наголошує, що відповідачем, крім іншого, не дотримано принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивачки і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для позивачки при відсутності будь-якої її вини у виниклих обставинах. Скасування цього дозволу, а не його зміна або скасування з прийняттям нового рішення, без врахування обставин, які існують, суттєво порушує права позивачки, оскільки вона мала передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію.

Такими наслідками, відповідно до ст. 13 Закону України "Про імміграцію", є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію. Особа, яка не виїхала протягом місяця, підлягає видворенню в порядку передбаченому законодавством. Крім того, згідно зі ст. 14 цього Закону, особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Вирішуючи спір по суті, суд також враховує практику ЄСПЛ, а саме рішення по справі "МакМайкл проти Сполученого Королевства" (McMichael v. United Kingdom) від 24.02.1995 р., Series A, № 307, р. 55, § 86 "для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання".

А тому, втручання органу державної влади в сімейне життя позивача є неправомірним, під час прийняття рішення не враховувалась наявність дітей та їх законне право на проживання разом з батьками.

Окрім цього, згідно положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про необхідність визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 08.05.2018 №87, як прийнятого не на підставі та не у спосіб, що передбачені законодавством, необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, без урахування принципу пропорційності, а також, права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Як встановлено ч.2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

Згідно із ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 704,80 грн, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 07.06.2018 (а.с. 2).

Отже, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань з Управління державної міграційної служби України в Київській області, пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України в Київській області (04073, м.Київ, вул.Петропавлівська, буд. 11, ЄДРПОУ - 37826158) від 08 травня 2018 № 87 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 ).

Стягнути з Управління державної міграційної служби України в Київській області на користь громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Брагіна О.Є.