Справа № 480/2719/19
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 грудня 2019 р. Справа № 480/2719/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (далі - відповідач, ГУ Держгеокадастру у Сумській області), в якій просив:
1) визнати протиправними дії ГУ Держгеокадастру у Сумській області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Московськобобрицької сільської ради Лебединського району Сумської області;
2) зобов`язати ГУ Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 квітня 2019 року та надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначеній в заяві від 03 квітня 2019 року.
Свої вимоги мотивував тим, що відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою суперечить нормам Земельного кодексу України. Відмітив, що підставою для відмови в наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Однак, в даному випадку, відповідач жодної з них у відповіді не навів.
Ухвалою суду від 26.07.2019 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Представник відповідача, заперечуючи проти позову, подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.18-25), в якому, з урахуванням поданих доказів, просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що ГУ Держгеокадастру у Сумській області на звернення позивача листом від 02.05.2019 повідомило, що землі за рахунок яких планується надання земельної ділянки відносяться до земель сільськогосподарського призначення шифр рядка 21 (особисті підсобні господарства). Земельні ділянки були раніше виділені громадянам для ведення особистих підсобних господарств відповідно до рішення Московськобобрицької сільської ради №10 від 28.03.1996.
Крім того, у відзиві зазначив, що вимога зобов`язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою є втручанням в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. Суд не вправі зобов`язати відповідача до вчинення тих дій, які згідно із земельним законодавством України можуть здійснюватися лише за його розсудом.
Позивач, не погодившись із доводами ГУ Держгеокадастру у Сумській області, подав до суду відповідь на відзив (а.с.28-29), в якій не погодився з доводами представника відповідача, викладеними у відзиві, та просив задовольнити позовні вимоги.
Ухвалами суду від 17.10.2019 та від 06.11.2019 (а.с.31,37) у відповідача витребовувалися додаткові докази у справі.

Станом на сьогодні заперечення на відповідь на відзив представником відповідача до суду не подано.

Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач 08.04.2019 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Сумській області із заявою від 03.04.2019 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2га, яка розташована за межами населених пунктів на території Московськобобрицької сільської ради Лебединського району Сумської області (а.с.8,20). До заяви було додано графічні матеріали, на яких зазначене бажане розташування та розмір земельної ділянки (зворот а.с.20), копію паспорту, РНОКПП позивача, копію посвідчення учасника бойових дій.

Листом від 02.05.2019 №Ш-5367-2797/21-19 (а.с.9) відповідач повідомив позивача про неможливість задоволення заяви, оскільки відповідно до інформаційної довідки, наданої відділом у Лебединському районі Головного управління від 18.04.2019 №467/406-19, землі за рахунок яких планується надання земельної ділянки у власність відносяться до земель сільськогосподарського призначення (особисті підсобні господарства). Земельні ділянки були раніше виділені громадянам для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно із ч.5 ст.116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Головне управління здійснює повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб в межах області відповідно до частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України та Положення про Головне управління.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. а ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України від 25.10.2001 №2768-ІІІ (далі Земельний кодекс України) землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Згідно ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Порядок передачі земельних ділянок у власність громадян врегульовано ст.118 Земельного кодексу України відповідно до частин 6-7 якої громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення, серед іншого, особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як вбачається з наведених норм, стаття 118 Земельного кодексу України містить виключний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Відповідач, в силу вимог Земельного кодексу України та покладених на нього обов`язків, зобов`язаний в кожному випадку дослідити фактичні обставини повно та всебічно для з`ясування наявності чи відсутності встановлених законом підстав для відмови в задоволенні заяви.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого земельного питання. З огляду на вимоги частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим. Вказане узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 13.02.2019 у справі №820/688/17, в якому Суд наголосив, що рішення відповідача про відмову в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, викладене у формі листа не може відповідати критеріям, установленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо не надає чіткої та зрозумілої відповіді стосовно наявності причини (причин), які унеможливлюють позитивне вирішення порушеного позивачем питання. Відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України така відмова має бути мотивованою, а підставою відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідач, розглядаючи заяву ОСОБА_1 , повинен був прийняти одне з двох рішень: надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надати мотивовану відмову у його наданні. При цьому, у випадку надання відмови, ГУ Держгеокадастру у Сумській області повинно було керуватись лише тими підставами, виключний перелік яких визначено у ст.118 Земельного кодексу України.

Натомість, у листі від 02.05.2019 (а.с.9) відповідач, без посилання на будь-які норми, визначені Земельним кодексом України для розгляду таких звернень, повідомив позивача з посиланням на інформаційну довідку відділу у Лебединському районі ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 18.04.2019 №467/406-19 (а.с.21), що землі, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення особисті підсобні господарства, а також про те, що земельні ділянки раніше надані громадянам для розширення особистих підсобних господарств.

Однак, вказана підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є необґрунтованою та не передбачена приписами Земельного кодексу Україну. Також, в самому листі, всупереч вказаним вище приписам Земельного кодексу України, відповідачем не зазначено, в чому саме місце розташування земельної ділянки, що планується до відведення, не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, чи генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

На виконання вимог ухвали суду від 26.11.2019, якою зобов`язано відповідача надати суду докази на підтвердження того, що на спірній земельній ділянці знаходяться особисті підсобні господарства, відповідачем надано копію рішення органу місцевого самоврядування від 28.03.1996 "Про виділення земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства" (а.с.23-25), однак, з вказаного рішення неможливо встановити кому саме передана спірна земельна ділянка, та чи була вона передана взагалі, а відповідачем не надано жодних підтверджуючих правовстановлюючих документів щодо перебування у власності чи користуванні інших осіб спірної земельної ділянки чи розміщення на ній особистих підсобних господарств.

При цьому, з інформаційної довідки відділу у Лебединському районі ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 18.04.2019 №467/406-19 (а.с.21), доданої до відзиву представником відповідача, вбачається, що землі, за рахунок яких планується формування земельних ділянок, відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення; форма власності державна; бажане місце розташування земельної ділянки не порушуватиме вимог раціональної організації території, а земельна ділянка не була раніше сформована. До того ж суд зауважує, що в інформаційній довідці відділу у Лебединському районі ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 18.04.2019 №467/406-19 (а.с.21) не вказано, що зазначені на викопіюванні земельні ділянки були надані у користування конкретному громадянину для ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Таким чином, вказана підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою є необґрунтованою та не передбачена приписами Земельного кодексу Україну та не може відповідати критеріям правомірності, визначених в ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 118 Земельного кодексу України визначено строк для розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та передбачено два можливі варіанти рішень за наслідками розгляду такої заяви - задоволення заяви та надання дозволу або відмова у наданні дозволу з передбачених на те законом підстав. Інших варіантів дій уповноваженого органу за наслідками розгляду заяви законом не передбачено.

Враховуючи, що заява про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не була відповідачем задоволена, лист від 02.05.2019 суд трактує саме як відмову у наданні такого дозволу.

Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки, в ході розгляду справи встановлено, що відповідачем надано відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, що викладене у листі від 02.05.2019 №5367-2797/21-19, з підстав не передбачених Земельним кодексом України, та яка не входить до предмету позову, для повного та ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати таку відмову, викладену у листі від 02.05.2019 №5367-2797/21-19, протиправною та скасувати.

В той же час, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача, оскільки судом дано правову оцінку дій відповідача на відповідність встановлених законом компетенції суб`єкта владних повноважень та порядку їх вчинення під час винесення рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, викладеного в листі, визнання протиправною та скасування такої відмови є належним і допустимим способом захисту прав позивача у даній справі.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03 квітня 2019 року та надати ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визначеній в заяві від 03 квітня 2019 року, судом враховано наступне.

Як вбачається з інформаційної довідки відділу у Лебединському районі ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 18.04.2019 №467/406-19 (а.с.21), станом на 01.01.2013 у електронній базі та книгах реєстрації державних актів на право власності приватної власності на землю, встановлено факт реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку, надану для ведення особистого селянського господарства (ЯЛ 198969 зареєстрований за №16 від 31.08.2010) ОСОБА_1 Дана земельна ділянка площею 0,1500га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, була передана у приватну власність ОСОБА_1 на підставі рішення сорок другої сесії п`ятого скликання Лебединської міської ради Сумської області від 02.02.2010 "Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок", що підтверджується копією державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ 198969 та копією рішення сорок другої сесії п`ятого скликання Лебединської міської ради Сумської області від 02.02.2010 (а.с.42), надані відповідачем на вимоги ухвал суду (а.с.31,36,37,42).

Відповідно до ч.4 ст.116 Земельного кодексу України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. При цьому, згідно з пунктом б частини першої статті 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у розмірі не більше 2,0 гектара.

Згідно до ч.1,7 ст.5 Закону України Про особисте селянське господарство від 15.03.2003 №742-IV для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом (ч.1); громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства (ч.7).

Відтак, суд визнає, що громадянин має право отримати безоплатно у власність земельні ділянки один і більше разів, проте в межах розмірів, передбачених статтею 121 Земельного кодексу України.

Враховуючи, що позивач звертався з заявою, в якій просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,00га, та відповідачем не було надано оцінки при прийнятті рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою вказаним вище обставинам, а також не надано оцінки на предмет відповідності вимогам ст. 118 Земельного кодексу України, тому подана 08.04.2019 заява позивача від 03.04.2019 підлягає розгляду саме повноважним органом на відповідність вимогам закону, а суд на цьому етапі позбавлений процесуальної можливості приймати рішення за умови не перевірки, не надання оцінки та не встановлення певних обставин суб`єктом владних повноважень з цього питання, а тому позовні вимоги про зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,00га за наявності встановлених вище обставин, є передчасними та не підлягають задоволенню.

При цьому, враховано, що суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх підстав, визначених в ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки.

А прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону.

Вказані висновки узгоджуються з позицією, висловленою у постанові Верховного Суду у постанові від 10.10.2019 у справі №814/1959/17.

В той же час, з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з наданням його оцінки на предмет відповідності вимогам ст. 118 Земельного кодексу України, у зв`язку з чим, суд з урахуванням ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України з метою ефективного захисту прав позивача вважає необхідним зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.04.2019, зареєстровану у ГУ Держгеокадастру у Сумській області 08.04.2019 за №Ш-5367/0/94-19 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

Що стосується доводів представника відповідача щодо наявності у нього дискреційних повноважень, суд виходить за наступного.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій - розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства - прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

При цьому, слід зазначити, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судами зазначеного способу захисту права не можливо вважати втручанням у дискреційні повноваження такого суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи, що ГУ Держгеокадастру у Сумській області протиправно відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, з підстав, не передбачених Земельним кодексом України, суд вважає, що в даному випадку не буде втручанням суду в дискреційні повноваження ГУ Держгеокадастру у Сумській області, а зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.04.2019, зареєстровану у ГУ Держгеокадастру у Сумській області 08.04.2019 за №Ш-5367/0/94-19 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду, буде обґрунтованим, повним та належним способом захисту порушеного права позивача.

Керуючись ст.ст. 90, 241, 242, 243, 244, 245, 246, 250, 255, 295, 297, п.15.5 Розділу VІІ Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (40000, м.Суми, вул.Г.Кондратьєва, буд.25, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Сумській області у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Московськобобрицької сільської ради Лебединського району Сумської області за межами населеного пункту, викладену у листі №Ш-5367-2797/21-19 від 02.05.2019.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.04.2019, зареєстровану у Головному правлінні Держгеокадастру у Сумській області 08.04.2019 за №Ш-5367/0/94-19 та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 06.12.2019.

Суддя І.Г. Шевченко