Справа № 463/2714/16-а
Суддя: Леньо С. І.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №463/2714/16-а
Провадження №2-а/463/3/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Винниківської міської ради визнання незаконним та скасування рішення ь-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою про визнання незаконним та скасування рішення Винниківської міської ради № 14 від 03 грудня 2015 року «Про визнання такими, що втратили чинність рішення 23-ої сесії і пленарного засідання Винниківської міської ради»; зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою та надати у власність позивача земельну ділянку площею 0,0957 га (кадастровий номер :02:004:0125) на АДРЕСА_6.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 26.08.2015р. подав заяву до Винниківської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, реалізуючи тим самим своє право на отримання земельної ділянки у власність Через відсутність підстав для відмови у наданні дозволу, Винниківська міська рада 07.09.2015р. прийняла рішення № 2108 про надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою на ділянку, щодо якої ним подано заяву. На підставі цього рішення ним замовлено і виготовлено відповідний проект землеустрою, який у жовтні 2015р. подано на затвердження до Винниківської міської ради. Рішення про затвердження такого проекту відповідач не приймав, а в усному порядку повідомив позивача, що рішення № 2108 від 07.09.2015р., яка стало підставою для виготовлення проекту землеустрою, на підставі рішення ВМР № 14 від 03.12.2015р. визнано таким що втратило чинність. Рішення № 14 від 03.12.2015р. вважає незаконним, оскільки органи місцевого самоврядування не вправі скасовувати свої попередні рішення, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Тому, рішення № 14 від 03.12.2015р. просить скасувати в судовому порядку. Крім того, також просив зобов`язати відповідача затвердити проект землеустрою та надати у власність позивача земельну ділянку площею 0,0957 га (кадастровий номер :02:004:0125) на АДРЕСА_6.

Повноважний представник відповідача подав до суду письмові пояснення щодо позову, надавши підтвердження їх направлення іншим учасникам справи. З позовними вимогами не погоджується, оскільки 07.09.2015р. пленарне засідання сесії ВМР не відбувалось, внаслідок чого рішення № 2108 від 07.09.2015р. про надання позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою не приймалось. Крім того, у Винниківській міській раді відсутні звернння позивача із клопотанням щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки, графічний додаток до даного клопотання (план земельної ділянки) та пропозиції постійної депутатської комісії з питань регулювання земельних відносин від 02.09.2015р. (протокол № 149). Також, заява позивача, що подана ним же до позовної заяви у даній справі вказує на площу бажаної позивачем земельної ділянки розміром 0,0877 га, тоді як в рішенні відповідача від 07.09.2015р. № 2108 вказана площа 0,0957 га. Крім того, у Винниківській міській раді відсутні звернення позивача щодо затвердження відповідного проекту землеустрою щодо земельної ділянки на АДРЕСА_6, відсутній сам проект землеустрою та відсутній відповідний детальний план території щодо земельної ділянки на АДРЕСА_6 та рішення, що підтверджують затвердження детального плану, тоді як в матеріалах справи відсутні будь-які докази передання таких документів позивачем. Як наслідок, у позивача не могло виникнути певних суб`єктивних прав на спірну земельну ділянку і тому просив в задоволенні позову відмовити.

Інформація про рух справи та процесуальні дії, вчинені судом першої інстанції в процесі її розгляду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.06.2016р., така передана для розгляду судді Личаківського районного суду м. Львова Лакомській Ж.І.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 09.06.2016р. позовну заяву залишено без руху.

Після усунення недоліків, що стали підставою для залишення позовної заяви без руху, ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 11.07.2016р. відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду.

На підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова № 3 від 01.06.2018р. у справі проведено повторний автоматизований розподіл, згідно якого така передана для розгляду судді Леньо С.І.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 27.06.2018р. справу прийнято до провадження та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 12.10.2018р. відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі.

За наслідками розгляду відповідного клопотання позивача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27.02.2019р. в порядку забезпечення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій, до розгляду справи по суті заборонено Винниківській міській раді та її посадовим особам приймати будь-які рішення на користь третіх осіб щодо земельної ділянки площею 0,0957 га (кадастровий номер :02:004:0125) на АДРЕСА_6.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10.10.2019р. на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України закрито провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання до вчинення дій. Цією ж ухвалою закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті.

Узагальнена позиція учасників справи.

В судове засідання позивач не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Повноважний представник останнього скерував до суду заяву про розгляду справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив. Враховуючи вимоги п. 2. ч. 3 ст. 205 КАС України суд вважає можливим закінчити розгляд справи у його відсутності на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Позиція суду.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 244 КАС України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 26.08.2015р. позивач звернувся до відповідача з заявою про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,0877 га, яка розташована за адресою АДРЕСА_6 (а.с.5).

Рішенням Винниківської міської ради № 2108 від 07.09.2015р. (а.с.6) відповідач доручив Виконавчому комітету ВМР розробити детальний план території по вул. Хортицькій, а також надано позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0957 га у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_6.

В подальшому, рішенням № 14 від 03.12.2015р. (а.с.7) визнано такими, що втратили чинність рішення 1-го пленарного засідання 23-ї сесії Винниківської міської ради 6-го скликання, в тому числі рішення № 2108 від 07.09.2015р.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Аналіз наведених положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну чи скасування.

Водночас, у ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення й у ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009р. №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

При цьому, відповідно до зазначеного рішення Конституційного Суду України ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

На основі аналізу наведених положень Закону та враховуючи позицію Конституційного Суду України, під час розгляду адміністративної справи № 182/2428/16-а Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду сформулював правовий висновок, вказавши про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, однак у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема:

а) відсутність факту виконання рішення, що скасовується;

б) відсутність факту виникнення правовідносин, пов`язаних з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб`єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Натомість ключовим питанням у контексті можливості скасування органом місцевого самоврядування свого владного управлінського рішення, є визначення того, яким за своєю правовою природою є відповідний акт: нормативним чи ненормативним.

Слід зазначити, що ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Отже, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 04.06.2013 у справі № 21-64а13 та 25.05.2016 у справі № 21-5459а15.

У п. 18 ст. 4 КАС України визначено, що нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Пунктом 19 ст. 4 КАС України визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Визначальною особливістю нормативного акта є його спрямованість на врегулювання відносин множинної кількості суб`єктів відповідних правовідносин - двох чи більше учасників певного виду відносин. Тобто об`єктом правового регулювання є встановлення загальних правил поведінки між декількома суб`єктами, що беруть на себе права чи обов`язки, що призводить до виникнення, зміни чи припинення відповідних правовідносин. Адресата юридичних приписів нормативного акта неможливо чітко ідентифікувати, оскільки ним потенційно може бути кожна особа, що зацікавлена у реалізації свого суб`єктивного права або охоронюваного законом інтересу.

Тим часом ненормативні акти мають своїм предметом вплив на чітко визначеного суб`єкта права, якому надаються певні права або на якого покладається певні обов`язки. І об`єктом правового регулювання тут виступає потреба закріплення певної суб`єктивної волі щодо конкретної особи, що зумовлює виникнення певних змін у правовому статусі цієї особи. Тож адресат юридичних приписів ненормативного акта завжди чітко визначений, і залежно від обставин, ініціатором його видання може бути як адресат, так і видавник відповідного акта.

Тобто співвідношення між нормативними актами та ненормативними визначається, зважаючи на мету їхнього видання: ненормативний акт є актом реалізації норм права, який видається тільки задля розв`язання певної ситуації за індивідуально-визначених обставин та умов, тоді як нормативні акти містять приписи права, що стосуються прав та інтересів невизначеного кола суб`єктів, і яке реалізуються без темпоральних обмежень.

Частиною 1 статті 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Положеннями статті 123 Земельного кодексу України визначено, що передача земельних ділянок відбувається шляхом прийняття рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

За змістом частин 6, 7, 8 статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Згідно з частиною 6 статті 186 Земельного кодексу України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

З наведених норм слідує висновок, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

На основі аналізу зазначених вище правових норм Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 380/624/14-ц (постанова від 17.10.2018р) сформулювала правовий висновок, згідно якого роз`яснила, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не являється правовстановлюючим актом.

Таким чином, у справі яка розглядається рішення № 2108 від 07.09.2015р. про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою за своєю юридичною природою є ненормативним актом, об`єктом правового регулювання якого є потреба позивача у виникненні суб`єктивного права на земельну ділянку і який виданий власне з метою реалізації цього права. Такий акт є ненормативним, адже стосується він безпосередньо позивача і видання цього акту є однією із обов`язкових стадій отримання останнім права власності на земельну ділянку.

Тому, такий ненормативний акт відповідача не міг бути ним же скасований, що вказує на незаконність рішення Винниківської міської ради № 14 від 03.12.2015р. та необхідність його скасування в судовому порядку.

Відтак, суд визнає позов обґрунтованим, а що стосується доводів відповідача, надає їм правову оцінку та звертає увагу на наступне.

Особливу важливість принципу «належного урядування» ЄСПЛ підкреслив в п. п. 70, 71 рішення у справі «Рисовський проти України».

Так, він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

У цій справі Суд, з огляду на непослідовний і некоординований підхід державних органів до ситуації заявника визнав порушення державою ст. 1 Першого протоколу та як наслідок, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Разом з тим, у справі яка розглядається незважаючи на позицію відповідача про те, що пленарної сесії фактично не відбулось 07.09.2015р., після розроблення проекту землеустрою (а.с.157-187), такий був погоджений архітектором м. Винники (а.с.174), який 22.09.2015р. надав висновок про погодження проекту відведення земельної ділянки (а.с.182), та крім цього, висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки надано Відділом Держгеокадастру у м. Львові Львівської області (а.с.187).

Більше того, положення частини 7 ст. 118 ЗК України зобов`язують орган місцевого самоврядування у місячний строк розглянути клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, передбачаючи при цьому вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу.

Іншими словами, існує презумпція правомірності вимоги особи про надання їй дозволу на виготовлення проекту землеустрою і виключно у випадках, передбачених законом, суб`єкт владних повноважень може відмовити у наданні такого дозволу.

Відповідач натомість, заперечуючи проти обґрунтованості позову, не лише вчиняв дії, пов`язані з погодження проекту землеустрою, але так і не надав суду свого рішення про розгляд звернення позивача про надання йому дозволу на виготовлення проекту землеустрою та про відмову у задоволенні цього звернення.

Така непослідовність дій відповідача, свідчить про грубе свавілля і лише додатково підтверджує висновку суду про незаконність рішення № 14 від 03.12.2015р. та наявність підстав для його скасування.

Крім того, не змінюють згаданих вище висновків суду посилання представника відповідача на те, що обставини прийняття рішень на пленарній сесії 07.09.2015р. є предметом кримінального провадження відомості про яке внесено до ЄДР кримінальних проваджень 07.07.2016 року та 11.09.2016 року, що перебувають у провадженні СВ Личаківського ВП ГУНП у Львівській області, оскільки як встановив суд під час розгляду адміністративної справи № 463/2717/16-а, предметом якої також було скасування рішення відповідача № 14 від 03.12.2015р. в частині, яка стосується іншої особи, у кримінальному провадженні від 01.07.2015 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст.364 КК України, 18.08.2017 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у кримінальному провадженні від 11.09.2015року за ознаками кримінального правопорушення за ч.1 ст.364 КК України, 31.08.2017 року слідчим прийнято рішення про закриття на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Таким чином, рішення Винниківської міської ради № 14 від 03.12.2015р. в частині, що стосується безпосередньо позивача, суд визнає незаконним та скасовує оскаржене рішення виключно у цій частині. З огляду на відсутність інформації про порушення прав іншого невизначеного кола осіб, вимогу про скасування оскаржуваного рішення в повному обсязі суд вважає передчасною і тому позов задовольняє лише частково.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином судовий збір, сплачений при пред`явленні позовної заяви в розмірі 551,20 грн. (а.с.16а), а також за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 576,30 грн. (а.с.199) підлягає до стягнення з Винниківської міської ради за рахунок її бюджетних асигнувань.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 3, 4, 6, 7, 9, 77, 139, 241, 244, 246, пп. 10 п. 1 Розділу VII КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Винниківської міської ради (79495, м. Львів-Винники, вул. Галицька, 20, ) про визнання незаконним та скасування рішення задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення Винниківської міської ради № 14 від 03.12.2015р. в частині, що стосується скасування таким рішенням рішення Винниківської міської ради № 2108 від 07.09.2015 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. ОСОБА_1 у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_6 ».

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Винниківської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 1127,50 грн. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 295, 297, пп.15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 10.12.2019 року.

Суддя: Леньо С. І.