Справа № 824/409/19-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 р. м. Чернівці Справа № 824/409/19-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
11.04.2019 року до Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (позивач) до Міністерства оборони України (відповідач) з такими позовними вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.02.2019 року №19 щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей";

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей".

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що він проходив службу у Збройних Силах з 23.09.1981 року по 03.01.1984 року, в тому числі в період з 23.12.1981 року по 03.01.1984 року брав участь в бойових діях на території республіки Афганістан у складі в/ч пп НОМЕР_1 на посаді водія.

В період з 20.07.1982 року по 01.10.1982 року, з діагнозом «черевний тиф» позивач перебував на лікуванні в інфекційному відділенні в/ч пп 53355. Після лікування позивачу надана відпустка по хворобі терміном 30 діб. Причинний зв`язок: захворювання отримане в період проходження військової служби.

В результаті первинного огляду МСЕК позивачу встановлено III групу інвалідності до 01.10.2019 року.

В зв`язку з зазначеним позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей». До заяви були додані всі необхідні документи, передбачені п. 11 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженому Постановою КМУ №975 від 25.12.2013 року.

Проте, рішенням Комісії позивачу було відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги на тій підставі, що інвалідність встановлено позивачу понад 3-місячний термін.

Позивач вважає, що рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги є протиправним та підлягає скасуванню.

Так, позивач вважає, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності.

На думку позивача, у відповідача були відсутні правові підстави відмовляти йому в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце під час виконання обов`язків військової служби.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подав до суду відзив проти позову в якому зазначив, що інвалідність позивачу встановлена 06.08.2018 року. На момент настання інвалідності позивача, п. 6 ч. 2 ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачалось можливості отримання одноразової допомоги військовослужбовцю строкової військової служби у разі настання інвалідності після спливу трьох місяців від дати звільнення зі служби.

Відповідач вважає, що враховуючи наведене та те, що позивачу встановлено як 3, так і 2 групу інвалідності після спливу трьохмісячного строку, відсутні підстави призначати та виплачувати одноразову грошову допомогу.

На думку відповідача, позовні вимоги позивача зумовлені виключно помилковим трактуванням правових норм ст. 16 Закону. Позивач не врахував, що приписами зазначеної статті законодавець серед осіб, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, розмежовує такі категорії осіб як військовослужбовці та військовослужбовці строкової служби.

Ухвалою суду від 11.04.2019 року відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 14.05.2019 року.

В судовому засіданні призначеному на 14.05.2019 року, ухвалою суду, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку з вказаним, судове засідання призначене на 14.05.2019 року відкладено на 06.06.2019 року.

Судове засідання призначене на 06.06.2019 року відкладено на 27.06.2019 року, у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відрядженні.

27.06.2019 року, за клопотанням сторін, суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши та оцінивши в сукупності докази, якими вони обґрунтовуються, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Позивач, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 виданий 29.03.1999 року Новоселицьким РВ УМВС України в Чернівецькій області (а.с. 7), в період з 23.09.1981 року по 03.01.1984 року позивач проходив військову службу у військовій частині пп НОМЕР_4 на посаді водія, в тому числі в період з 23.12.1981 року по 03.01.1984 року брав участь в бойових діях на території республіки Афганістан. Зазначене підтверджується наступними письмовими доказами:

- Військовий квиток серії НК№4742364 від 22.09.1981 року (а.с. 9);

- Довідка Новоселицького районного військового комісаріату від 18.06.2018 року №77, відповідно до якої позивач проходив військову службу у в/ч з 23.09.1981 року; у в/ч НОМЕР_5 з 05.10.1981 року по 16.12.1981 року; у в/ч пп 53355 з 23.12.1981 року по 03.01.1984 року. В складі діючої армії в період бойових дій (в т.ч. при виконанні інтернаціонального обов`язку, перебуваючи в партизанських загонах) у в/ч пп. 53355 з 23.12.1981 року по 03.01.1984 року (а.с. 10);

- Анкета-запит від 29.12.2009 року №293032, відповідно до якої позивач перебував у госпіталі в період з 18.02.1982 року по 01.10.1982 року. Найменування військової частини в період служби в/ч пп 53355. Період служби з 23.12.1981 року по 03.01.1984 року (а.с. 11).

В період з 20.07.1982 року по 01.10.1982 року позивач перебував на лікуванні в інфекційному відділенні в/ч пп 53355 з діагнозом "черевний тиф". Після лікування позивачу надана відпустка по хворобі терміном 30 діб. Хвороба отримана при виконанні обов`язків військової служби. Хвороба пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії. Зазначене підтверджується наступними письмовими доказами:

- Свідоцтво про хворобу №21 від 01.10.1985 року (а.с. 11);

- Архівна довідка військово-медичного музею Міністерства оборони Російської федерації від 04.10.2012 року №6/3/1/1397 (а.с. 12);

- Витяг з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця №225 від 19.10.2009 року (а.с. 13).

Відповідно до Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №197275, 06.08.2019 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військовослужбовця. Інвалідність встановлена на строк до 01.10.2019 року (а.с. 14).

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_6 від 17.10.2018 року, позивач є інвалідом ІІІ групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни. Посвідчення дійсне на всій території України до 01.10.2019 року (а.с. 8).

На підставі вищевказаного, позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей".

Розглянувши подані документи, Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум Рішенням від 15.02.2019 року №19, яке оформлено протоколом, відмовила позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги. Рішення мотивоване тим, що заявник не має права на одержання одноразової грошової допомоги, оскільки згідно з пунктом 6 частини 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а також, підпунктом 3 пункту 6 Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті). Інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, одноразова грошова допомога призначається особам, звільненим зі строкової служби, якщо інвалідність настала не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мало місце в період проходження служби. Заявнику Інвалідність встановлена понад 3- місячний термін (а.с. 16).

Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 11.03.2019 року №447/соц. позивача повідомлено про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги (а.с. 15).

Вважаючи протиправним рішення Міністерства оборони України оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15.02.2019 року №19 щодо відмови в призначенні одноразової грошової допомоги, передбаченої ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей", позивач звернувся до суду з даним позовом.

До спірних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно частини п`ятої статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме-у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Статтею 41 Закону України від 25.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" в редакції Закону України від 04.04.2006 року № 3597-IV, чинній з 10.05.2006 року по 01.01.2007 року, вперше законодавчо передбачено державне страхування і виплати в разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності військовослужбовців Збройних Сил України, інших військових формувань та призваних на збори військовозобов`язаних.

Зокрема, встановлено, що у разі каліцтва, заподіяного військовослужбовцю під час виконання службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі від трирічного до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України, і призначається пенсія по інвалідності (частина третя статті 41 Закону № 2232-XII).

Військовослужбовцям строкової військової служби, військовозобов`язаним та резервістам, призваним на збори, у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми, каліцтва) або захворювання чи інвалідності за умов, передбачених частиною третьою цієї статті, виплачується одноразова грошова допомога в порядку, визначеному Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей" (частина четверта статті 41 Закону №2232-XII).

Згідно з частиною другою статті 16 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції Закону України від 03.11.2006 року № 328-V, чинній з 01.01.2007 року по 01.01.2014 року, у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов`язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Частиною шостою статті 16 цієї редакції Закону передбачалось, що в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Законом України від 04.07.2012 року №5040-VI статтю 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено в новій редакції, яка була чинною з 01.01.2014 року по 01.01.2017 року.

Цією редакцією статті 16 Закону вже були передбачені наступні умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям:

- у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті;

- у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби;

- у разі отримання військовослужбовцем поранення (контузії, травми або каліцтва) під час виконання ним обов`язків військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності;

- у разі отримання військовослужбовцем строкової військової служби поранення (контузії, травми або каліцтва) у період проходження ним строкової військової служби, що призвело до часткової втрати працездатності без встановлення йому інвалідності.

Таким чином, законодавець у різні періоди по-різному визначав підстави та умови виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, в тому числі залежно від виду військової служби (строкова, кадрова, за контрактом, навчання тощо), обставин отримання військовослужбовцями поранення чи захворювання (під час виконання обов`язків військової служби або під час проходження ними військової служби), зі встановленням інвалідності або без встановлення такої.

Отже, для вирішення питання щодо виплати військовослужбовцю одноразової грошової допомоги необхідно встановити, які норми законодавства підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, пунктом 3 Порядку №975 передбачено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

З матеріалів справи вбачається, що інвалідність, яка наступила внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах де велися бойові дії, встановлена ОСОБА_1 06.08.2018 року, а отже в даному випадку застосовується Закон України від 04.07.2012 №5040-VI "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції чинній з 02.01.2017 року) та Порядок №975.

Крім того, як зазначив Верховний Суд у постанові від 03.09.2019 року у справі №2540/3070/18 важливою умовою для правильного тлумачення норм статті 16 Закону №2011-XII є розуміння видів військової служби, визначених Законом України від 25.03.1992 року № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу".

Згідно з положеннями частини шостої статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" існують такі види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Отже, строкова служба є окремим видом військової служби, що вказує на особливий порядок правового регулювання вказаного виду служби.

В контексті спірних правовідносин саме пункт 6 частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції чинній з 02.01.2017 року) є спеціальною правовою нормою, що містить особливі критерії для встановлення умов виплати одноразової грошової допомоги особам, які проходять строкову військову службу, зокрема: - особливі суб`єкти отримання допомоги - військовослужбовці строкової військової служби; - визначений час настання інвалідності - період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби; - відсутність умови про настання інвалідності після закінчення тримісячного строку після звільнення зі служби.

Аналогічне правило закріплено Порядком №975, згідно з абзацом першим підпункту 3 пункту 6 якого (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 року №335, яка застосовується з 01.01.2017 року, із змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 року №334) військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному або резервісту, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової служби, військовозобов`язаному чи резервісту під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві, або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби, закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період строкової військової служби, проходження таких зборів, служби у військовому резерві, у розмірі: 70-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Таким чином, пунктом 6 частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції чинній з 02.01.2017 року) для військовослужбовців строкової військової служби встановлено окремий порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги, відповідно до яких обмежено проміжок часу у який, у разі настання інвалідності, виникає право військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги і такий проміжок часу визначений періодом проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби. У разі встановлення інвалідності в період дії зазначеної редакції статті 16 Закону №2011-XII після спливу трьох місяців від дня звільнення зі служби, права на отримання вказаної одноразової грошової допомоги у військовослужбовця строкової військової служби не виникає.

Враховуючи наведене та зважаючи на те, що позивачу, якого звільнено з строкової військової служби 03.01.1984 року, а згідно дати довідки МСЕК серії 12ААБ №197275 06.08.2019 року встановлена інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, тобто інвалідність встановлено понад 3-місячний термін після звільнення з строкової служби, то суд приходить до висновку про правомірність відмови відповідача у призначенні позивачу грошової допомоги.

Суд зазначає, що оскільки позивачу вперше встановлена інвалідність більш ніж через 20 років після звільнення зі строкової військової служби, право на отримання одноразової грошової допомоги за статтею 16 Закону №2011-XII у останнього відсутнє.

Така правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, в тому числі в постановах від 17 липня 2019 року у справі №806/5360/15, від 10 липня 2019 року у справі №820/2750/18, від 20 листопада 2018 року у справі № 750/5074/17 та № 820/1835/18, від 20 травня 2019 року у справі № 2040/5686/18, від 13 червня 2019 року у справі № 816/2213/18 та у справі № 823/2620/18, від 12 лютого 2019 року у справі №816/1458/18, від 26 лютого 2019 року у справі №806/1989/18, від 15 березня 2019 року у справі №823/2144/17, від 10 липня 2019 року у справі № 820/2750/18, від 17 липня 2019 року у справі № 806/5360/15, від 17 квітня 2019 року у справі № 803/1093/16 та від 03 вересня 2019 року у справі №2540/3070/18.

З огляду на викладене суд вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення, оформленого протоколом комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 15.02.2019 року №19, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Щодо доводів, викладених в обґрунтування позову, то такі є безпідставними, оскільки ґрунтуються на неправильному розумінні позивачем пункту 6 частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та неврахуванні правових висновків Верховного Суду.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:
1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , с. Топорівці, Новоселицький район, Чернівецька область, 60311);

Відповідач - Міністерство оборони України (, проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168),

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Чернівецький обласний військовий комісаріат ( АДРЕСА_1 ).

Суддя В.О. Григораш