Справа № 520/4270/19
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Зоркіна Ю.В.

28 листопада 2019 р.Справа № 520/4270/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.,

суддів - Рєзнікової С.С. , Калитки О. М. ,

за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 червня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и л а:

26.04.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:

- скасувати рішення відповідача Державної міграційної служби України (далі ДМС України) від 12.04.2019 року № 135-19;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення відповідача є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням вимог чинного законодавства та без дійсного вивчення обставин його справи та ситуації, що склалась в країні його походження.

Заперечуючи проти вимог позивача, у відзиві на адміністративний позов ДМС України зазначає, що враховуючи відсутність умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у позивача при поверненні до країни громадянської належності не існує об`єктивних підстав побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, вказує, що заявник, таджик за національністю та до прибуття в Україну, тривалий час перебував у третій безпечній країні - республіці Таджикистан, відповідно міг звернутися з клопотанням про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На батьківщині позивач до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався, з цих приводів державними органами не переслідувався, отже при поверненні до країни громадянської належності життю, безпеці чи свободі позивачу не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 року (рішення у повному обсязі складено 08.07.2019 року) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений у повному обсязі у спосіб, визначений позивачем.

Висновок суду вмотивований тим, що при прийняті оскаржуваного рішення відповідачі не надали достатньої уваги питанням, які потребують з`ясуванню, та, відповідно, дають можливість достеменно дійти висновку про очевидну необґрунтованість заяви громадянина Афганістану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже рішення ДМС України від 12.04.2019 року № 135-19 є таким, що підлягає скасуванню.

Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі відповідач ДМС України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні вимог адміністративного позову ОСОБА_1 .

Обґрунтовує вимоги апеляційної скарги відповідач фактично тими доводами, що наведені ним у відзиві на позов.

У відзиві на апеляційну скаргу ДМС України позивач посилається на наведене ним у заявах по суті в суді першої інстанції та просить залишити апеляційну скаргу ДМС України без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.

За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення відповідно до положень ст. 317 КАС України скасуванню, з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог позивача, з наступних підстав.

Як установлено судовим розглядом та не заперечується учасниками справи, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Кабул республіка Афганістан, є громадянином республіки Афганістан, за етнічним походженням таджик. Разом із батьками, трьома сестрами та братом проживав до весни 2016 року у районі Паштун Кот міста Маймана, яке є центром провінції Фар`яб.

У квітні 2017 року позивач прибув на територію України з метою отримання захисту.

15.05.2017 року ОСОБА_2 звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС у Харківській області від 02.06.2017 року № 83 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаний наказ позивачем оскаржений до ДМС України, рішенням якої від 14.12.2017 року № 125-17 скарга залишена без задоволення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.03.2018 року у справі № 820/381/18, що набрало законної сили 23.04.2018 року, скасовано наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 02.06.2017 року № 83 та рішення ДИМ України від 14.12.2017 року № 125-17 та зобов`язано ГУ ДМС України в Харківській області розглянути питання щодо оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання означеного судового рішення та на підставі наказу № 178 від 23.07.2018 року (т. 1, а.с. 137), відповідачем повторно досліджено документи особової справи позивача та проведено з ним співбесіду (протокол № 2017 КН 0010 від 20.08.2019 року т. 1, а.с. 138 -142). За результатами проведених заходів складено висновок від 19.02.2019 року (т. 1, а.с. 165-180) та прийнято рішення № 135-19 від 12.04.2019 року (т.1, а.с. 182) про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із висновком суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України від 08.07.2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до п.п. 1 та 13 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 ст. 1 Закону № 3671-VI передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Положеннями ч. 7 ст. 7 Закону № 3671-VI, встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво), особа яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 19.09.2018 року по справі № 815/2736/17.

Згідно із ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

При цьому наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути винятковою підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України № 3671.

Вказані висновки викладені Верховним Судом у постанові від 05.04.2018 року по справі № 815/170/17.

Як установлено судовим розглядом, позивачем в обґрунтування заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту не було надано доказів його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної етнічної та соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону № 3671-VI.

Також, позивачем не надано доказів, які б дали змогу дійти висновку, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Крім того, колегія суддів зауважує, що позивач не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону № 3671-VI такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Такий висновок суду апеляційної інстанції обґрунтовується наступним.

Під час проведення співбесіди позивач повідомив, що до 2016 року разом зі своєю родиною (батько - ОСОБА_3 , 1951 р. н., мати - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ., старшим братом - ОСОБА_2 , 1992 ІНФОРМАЦІЯ_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ., та сестрами - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ., ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ., та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . ІНФОРМАЦІЯ_3 .). проживав у провінції Фар`яб, село Паштун Кот.

Позивач стверджував, що цього ж року влітку його сім`ї прийшов лист з погрозами від руху «Талібан», в якому його батька звинуватили у колишньому членстві у партії НДПА при владі колишнього президента Афганістайу Наджибулли. Батька звинуватили у навчанні у СРСР, у пропаганді проти ідей мусульман. Відповідно до вимог, викладених у листі, батько повинен був віддати руху «Талібан» його та брата для участі у боротьбі проти державної влади, а його сестер віддати їм в якості дружин. Якщо дану вимогу не буде виконано, то батько повинен виплатити руху «Талібан» сорок тисяч доларів у якості штрафу. Позивач зазначив, що в разі невиконання зазначених вимог, їх буде вбито.

Перебуваючи в небезпеці, наступного дня після отримання листа з погрозами, родина у повному складі вирішила виїхати до сусідньої провінції Балх, у місто Мазарі-Шариф. У місті Мазарі-Шариф, заявник разом з родиною два тижні проживали у знайомого батька - ОСОБА_8 . За цей період перебування в ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , позивач разом зі своїми рідними звертались за допомогою до місцевої поліції, де й отримали підтвердження «правдивості» листа з погрозами від руху «Талібан». Позивач повідомив, що знайомий батька Абдулла, допомагав йому, брату та сестрам оформлювати паспорта для виїзду за кордон та візи до Таджикистану, оскільки в цій країні безпечніше ніж в Афганістані. Крім того повідомив, що вони вирішили їхати до Таджикистану, так як там проживав знайомий батька ОСОБА_11 , з яким він навчався у СРСР. Ісматуллах Обаідуллах вказав, що там вони вп`ятьох оформлювали паспорта та візи. Батьків з ними не було, оскільки батьки зникли ще в ОСОБА_12 через 2-3 дні після приїзду до цього міста. Та вже на цей випадок, до поліції не звертались (протокол співбесіди від 23.05.2017).

Позивач вказуэ, що виїхав до Таджикистану на підставі паспорту старого зразку, строком на один рік, в якому була віза. Після приїзду до м. Душанбе, Таджикистан, він разом із братом та сестрами, проживав у знайомого батька ОСОБА_11 , близько 8-9 місяців. На пораду друга батька - Хаджи, а саме про те, що йому та його брату з сестрами буде краще, якщо вони виїдуть до Європейської країни, заявник розпочав процедуру оформлення нового паспорту, оскільки строк дії попереднього закінчувався. Позивач пояснив, що для оформлення нового паспорта звернувся разом із дядею Хаджи до посольства Афганістану в Таджикистані, де він заповнив анкету на паспорт. Через 3-4 тижні він отримав новий електронний (біометричний) національний паспорт громадянина Афганістану. При цьому, оскільки він отримав новий паспорт, йому потрібно було отримати нову візу на перебування в Таджикистані. Для цього він звернувся в Міністерство закордонних справ Таджикистану для отримання нової візи. Всі документи отримував самостійно, та при заповненні анкет, та інших документів користувався допомогою однокурсника батька - Хаджи. Таким самим чином були оформлені паспорти брата та сестер.

Після оформлення нових документів ОСОБА_1 повідомив, що звернувся до посольства України у Таджикистані (м. Душанбе) для оформлення візи в Україну. Спочатку він отримав візу до України, тип Д, в Таджикистані, строком дії 45 днів, та не скористався нею. На підставі другої - одноразової візи (тип Б, отримана в Душанбе, мета поїздки 04/12), відкритої 11.04.2017 року у посольстві України у Таджикистані (віза дійсна до 25.05.2017 року), позивач транзитом через Казахстан (м. Алмати), прибув 11.04.2017 року повітряним шляхом до України (аеропорт Бориспіль) на навчання в університеті економіки та права «КРОК». В ході співбесіди ОСОБА_1 повідомив, що він нічого не знає, з приводу того, що на території України він перебуває на підставі запрошення вищевказаного університету, і те, що він повинен навчатися в цьому ВНЗ. Позивач зазначив, що прибув до України разом з сестрою Фарідою, а брат Хабібуллах разом із сестрами Вахідою та Фірузою прибули до України наступного дня 12.04.2017 року. В аеропорту Бориспіль їх зустрів знайомий його батька (одногрупник) Кхуджа, який відвіз їх до готелю поблизу аеропорту. Через 4-5 днів він разом із братом та сестрами, залізничним потягом відбув до Харкова (квитки придбав Кхуджа). У Харкові їх зустрів знайомий рідного брата матері - Мустафа.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем до своєї заяви в обґрунтування вказаних вище побоювань долучена інформація по країні походження, фотокопію листа-погрози від руху «Талібан» і фотокопію листа з поліції, що підтверджує погрози зазначеного руху.

З аналізу наведених вище обставин справи та доводів позивача, які вказані ним під час проведення співбесіди, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме його на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Крім того, колегією суддів враховується та обставина, що після того, як позивач покинув країну свої громадянської приналежності, він протягом тривалого часу (8-9 місяців) проживав на території третьої (безпечної) країни (Таджикистан), але не звертався до уповноважених органів цієї країни за пошуком додаткового захисту чи із заявою про надання статусу біженця.

Крім того, інформація по країні походження свідчить, що більша частина території Афганістану, включаючи м. Кабул і м. Мазарі-Шариф, де, зі слів позивача, він проживав у свого дяді напередодні від`їзду з Афганістану, знаходяться поза контролем руху «Талібан» та інших терористичних організацій, що свідчить про те, що позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28.06.1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 року та не має підстав для визнання його біженцем, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Водночас, колегія суддів зауважує, що звертаючись до відповідача із заявою, позивач вказав на побоювання повернутися до країни походження через ймовірність бути вбитим в умовах внутрішнього збройного конфлікту, втім, відповідних доказів з цього приводу на виконання ч. 7 ст. 7 Закону № 3671-VI не надав.

Наведене свідчить про не пов`язаність обґрунтованих побоювань позивача бути вбитим в умовах внутрішнього збройного конфлікту, загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини із бажанням проживати в Україні.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою.

Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

Отже, вказане побоювання повинно бути актуальним на час звернення особи з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що позивач не заперечував того факту, що територію країни походження (Афганістан) залишив маючи дозвіл влади країни на виїзд.

Перевіряючи обґрунтованість заяви позивача, колегія суддів дійшла висновку, що останнім не надано аргументованих та обґрунтованих пояснень з урахуванням вищевикладених критеріїв про причини, з яких позивач не може повернутися в країну своєї громадянської належності, достовірних доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування саме її на батьківщині та доводів щодо відмови країни її громадянської належності захищати її права від дискримінації, переслідувань, що свідчить про відсутність належного обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Також, згідно абз. 7 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як стверджував під час співбесіди позивач, до моменту прибуття на територію України, він виїжджав до Таджикистану на підставі візи. Таким чином, до прибуття в Україну позивач тривалий час перебував на території Таджикистану, але за наданням статусу біженця в іншій країні не звертався.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів зазначає про правомірність висновку відповідача про те, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останнього із посадовими особами органу міграційної служби, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань та реальної небезпеки стати в Афганістані жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у позивача умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Оскільки наведені вище обставини залишені судом першої інстанції поза увагою та цим обставинам не надана належна правова оцінка, колегія суддів, задовольняючи апеляційну скаргу ДМС України, скасовує судове рішення та приймає нове про відмову у задоволенні вимог адміністративного позову ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення (п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України).

Підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України).

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 292, 293, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27 червня 2019 року скасувати, з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Постанова Другого апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі тридцяти днів, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду.

Головуючий суддя (підпис)Л.В. Мельнікова
Судді(підпис) (підпис) С.С. Рєзнікова О.М. Калитка
Постанова у повному обсязі складена і підписана 06 грудня 2019 року.