Справа № 260/617/19
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 листопада 2019 рокум. Ужгород№ 260/617/19

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Гаврилка С.Є.,

з участю секретаря судового засідання - Гулай М.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 - не з`явився;

за участі представника позивача - Ракущинця Андрія Андрашовича;

відповідач - Головне управління ДФС у Закарпатській області - представник - Ліуш Богдан Богданович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

ВСТАНОВИВ:

06 травня 2019 року до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, 52), якою просить суд: "1. Відкрити провадження у справі за адміністративним позовом фізичної особи ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування податкових вимог та зобов`язання вчинити певні дії; 2. Визнати дії Головного управління ДФС у Закарпатській області щодо нарахування 208 605,92 грн. податку на доходи фізичних осіб за 2017 рік із суми доходу, отриманого платником податку як додаткове благо; 17 383,83 грн. військового збору за 2017 рік із суми доходу, отриманого платником податку як додаткове благо протиправними; 3. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення, прийняті Головним управлінням Державної фіскальної служби у Закарпатській області № від 01.02.2019 р. на суму 4345,96 грн. штрафних санкцій; № від 01.02.2019р. на суму 52 151,48 грн. штрафних санкцій; від 18.03.2019 р. за № 2357-51 на суму 320 226,83 грн., в тому числі: по ПДФО - 296 327,60 грн., з них 203 448,85 грн. основний платіж. 52 151.48 грн. штрафні санкції, 40 727,27 грн. пені; по військовому збору - 23 899,23 грн., з них 16 159,33 грн. основний платіж, 4345,96 грн. штрафні санкції, 3393,94 грн. військового збору".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року дану позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в даній адміністративній справі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2019 року було закрито підготовче провадження у даній адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем було складено Акт № 1267/07-16-13-05 від 26 грудня 2018 року про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 з питань правильності нарахування та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманого у 2017 році доходу, як додаткове благо, від AT "ВіЕс банк". За результатами перевірки позивачу донараховано 208605,92 грн. податку на доходи фізичних осіб за 2017 рік із суми доходу, отриманого платником податку як додаткове благо та 17383,83 грн. військового збору за 2017 рік із суми доходу, отриманого платником податку як додаткове благо. Проте, відповідно до Договору про погашення заборгованості, укладеного між АТ "ВіЕс банк" та ОСОБА_1 28 березня 2017 року сторони погодили, що позичальник бере на себе зобов`язання здійснити погашення заборгованості по кредитному договору № КБ36725 від 03 березня 2006 року та відшкодування витрат банку за проведену претензійно-позовну роботу. У випадку надходження коштів, банк бере на себе зобов`язання звільнити позичальника від обов`язку погашення залишку заборгованості по кредитному договору. А тому позивач, вважає, що жодним документом, який би підписувався між позичальником та банком, не передбачено анулювання (прощення) заборгованості за кредитним договором № КБ36725 від 03 березня 2006 року. Укладеною між сторонами угодою не було передбачено прощення або анулювання кредиту - умовами договору, який є первинним документом, передбачено звільнення від обов`язку погашення залишку заборгованості по кредитному договору, що є не тотожним поняттям оподаткованому доходу відповідно до статті 164 Податкового кодексу України. Одночасно, позивачем зазначається, що відповідно до пункту 8 підрозділу 1 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року. Таким чином, безспірними доказами доведено, що інформація про обсяг боргу є невірною. Оскільки військовий збір є додатковим податком, який сплачується одночасно з податком на доходи фізичної особи, то у разі встановлення судом протиправності податку на дохід - не має підстав для сплати військового збору. У зв`язку з цим позивач вважає, що оскаржені ним податкові повідомлення-рішення та вимога є протиправними та просить суд визнати їх такими й скасувати.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву та додаткові пояснення, у яких проти задоволення адміністративного позову заперечує. Зазначає, що проведеною перевіркою позивача встановлено отримання ним доходу у вигляді додаткового блага внаслідок прощення банком позивачу суми заборгованості за кредитним договором. Факт отримання доходу встановлено на підставі відомостей з центральної бази даних ДРФО про суми виплачених доходів та акту про припинення зобов`язань за кредитним договором. Перевірка встановила, що позивачем було самостійно подано податкову декларацію, де було відображено суму отриманого доходу в розмірі 488582,72 грн. та відповідно самостійно нараховано податок на доходи фізичних осіб в розмірі 87944,89 грн. та військового збору в розмірі 7328,74 грн. Однак, за даними перевірки сума отриманого додаткового блага, яка підлягає включенню до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податків та відображенню у річній податковій декларації про майновий стан і доходи становить 1647504,47 грн., а тому за наслідками перевірки були прийняті рішення про визначення позивачу сум податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Під час розгляду справи по суті представник позивача позов підтримав повністю, просив суд його задовольнити з мотивів наведених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Між ВАТ "Електрон Банк" та ОСОБА_1 як фізичною особою було укладено кредитний договір від 03 березня 2006 року за № KF 36725, згідно з яким банк, на визначених договором умовах, надає ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 20000 доларів США на 10 років, дата погашення кредиту 02 березня 2016 року (а.с.а.с. 104-122).

Відповідно до Договору про погашення заборгованості, укладеного між ПАТ "ВіЕс банк" та ОСОБА_1 від 28 березня 2017 року сторони погодили, що позичальник бере на себе зобов`язання здійснити погашення заборгованості по кредитному договору № КБ36725 від 03 березня 2006 року та відшкодування витрат банку за проведену претензійно-позовну роботу. У випадку надходження коштів, банк бере на себе зобов`язання звільнити позичальника від обов`язку погашення залишку заборгованості по кредитному договору (а.с. 43).

Відповідно до повідомлення ПАТ "ВіЕс банк" від 31 березня 2017 року № 09-3/4972 позивача було повідомлено про прощення (анулювання) боргу за кредитним договором № KF 36725 від 03 березня 2006 року анульована сума заборгованості за основним боргом (кредитом) є його доходом, отриманим як додаткове благо, з якого необхідно самостійно сплатити податок на доходи фізичних осіб та відобразити його у річній податковій декларації з податку на доходи фізичних осіб, а також сплатити військовий збір (а.с. 127).

Згідно поданої податкової декларації про майновий стан і доходи за звітний 2017 рік, позивачем самостійно відображено суму отриманого доходу в розмірі 488582,72 грн. та відповідно самостійно нараховано податок на доходи фізичних осіб в розмірі 87944,89 грн. та військового збору в розмірі 7328,74 грн. (а.с.а.с. 44, 45).

Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів отримав у 2017 році від ПАТ "ВіЕс Банк" (код за ) дохід за ознакою 126 "Дохід отриманий платником податку як додаткове благо" в сумі 1647504,47 гривень, що включається до загального оподатковуваного доходу (а.с. 83).

У зв`язку з чим відповідачем було надіслано до запит ПАТ "ВіЕс Банк" від 25 квітня 2018 року № 3602/10/07-16-13-01-09, про надання інформації суми виплачених доходів за 2017 рік анулювання (прощення) суми основного боргу, зокрема щодо ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 (а.с.а.с. 80-82).

Листом від 05 травня 2018 року № 03-1 /6131 ПАТ "ВіЕс Банк" підтвердило анулювання (прощення) суми основного боргу (неповернутого кредиту) ОСОБА_1 в розмірі 1647504,47 грн.(а.с.а.с. 84-88).

У зв`язку з чим, відповідачем було призначено позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 з питань правильності нарахування та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманого у 2017 році доходу як додаткове благо від АТ "ВіЕс Банк" ().

Судом встановлено, що 26 грудня 2018 року за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 з питань правильності нарахування та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманого у 2017 році доходу як додаткове благо від АТ "ВіЕс Банк" () відповідачем було складено Акт перевірки № 1267/07-16-1305/ (далі по тексту акт перевірки). Зокрема, перевіркою встановлено списання заборгованості по кредитних договорах за результатами, яких позивач отримав дохід у вигляді додаткового блага в результаті прощення кредиту. Зокрема вбачається, що сума анульованого кредиту АТ "ВіЕс Банк" склала 1647504,47 грн. Перевіркою також встановлено що платником податків ОСОБА_1 податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік до органів державної фіскальної служби подано, однак відображено суму отриманого доходу в розмірі 488582,72 грн. та відповідно самостійно нараховано податок на доходи фізичних осіб в розмірі 87944,89 грн. та військового збору в розмірі 7328,74 грн. (а.с.а.с. 34-42).

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем 01 лютого 2019 року було прийнято податкове повідомлення-рішення за № , яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 260757,40 грн., з яких 208605,92 грн. за податковим зобов`язанням та 52151,48 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с. 29).

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем 01 лютого 2019 року було прийнято податкове повідомлення-рішення за № , яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на суму 21729,79 грн., з яких 17383,83 грн. за податковим зобов`язанням та 4345,96 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.а.с. 28).

Відповідно до статті 75 пункту 75.1 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно зі статтею 75 пунктом 75.1 підпунктом 75.1.2 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

У відповідності до статті 79 пункту 79.1 ПК України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Стаття 78 пункт 78.1 ПК України визначає вичерпний перелік підстав для здійснення документальної позапланової перевірки.

У відповідності до статті 78 пункту 78.1 підпункту 78.1.4. ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав, а саме виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

З даного приводу суд зазначає, що вищевказаними нормами податкового законодавства, встановлено алгоритм дій контролюючого органу, у випадку необхідності проведення, зокрема як у спірному випадку, документальної позапланової перевірки.

Отже, обов`язковою передумовою здійснення документальної позапланової перевірки позивача, у спірному випадку, є: 1. направлення письмового запиту із зазначенням виявлених недостовірностей даних та відповідну декларацію; 2. У випадку не отримання контролюючим органом відповідних пояснень із документальними їх підтвердженнями на надісланий обов`язковий письмовий запит.

Відповідно до статті 16 пункту 16.1 підпункту 16.1.5 підпункту 16.1.7 ПК України платник податків зобов`язаний подавати контролюючим органам інформацію в порядку, у строки та в обсягах, встановлених податковим законодавством, подавати на належним чином оформлену письмову вимогу контролюючих органів (у випадках, визначених законодавством) документи з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування (податкових зобов`язань), первинні документи, регістри бухгалтерського обліку, фінансову звітність, інші документи, пов`язані з обчисленням та сплатою податків та зборів. У письмовій вимозі обов`язково зазначаються конкретний перелік документів, які повинен надати платник податків, та підстави для їх надання.

Згідно із статтею 78 пунктом 78.4 ПК України про проведення документальної позапланової перевірки керівник органу державної податкової служби приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Виходячи з аналізу наведених правових норм, документальна позапланова перевірка проводиться на підставі наказу керівника органу державної податкової служби та за наявності підстав для її проведення.

За таких обставин у контролюючого органу є право на оцінку пояснень і їх документальних підтверджень. Якщо ці пояснення не обґрунтовані або документально не підтверджені, перевірка може бути призначена.

Тобто, для виникнення у контролюючого органу права на проведення документальної позапланової перевірки за статтею 78 пунктом 78.1 пунктом 78.1.4 ПК України необхідна обов`язкова наявність таких умов у сукупності: - виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків; - якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно із статтею 73 пунктом 73.3 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити: 1) підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує; 2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати; 3) печатку контролюючого органу. Письмовий запит про подання інформації надсилається платнику податків або іншим суб`єктам інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав: 1) за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи; 2) для визначення відповідності умов контрольованої операції принципу "витягнутої руки" під час здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу та/або для визначення рівня звичайних ціну випадках, визначених цим Кодексом; 3) виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків; 4) щодо платника податків подано скаргу про ненадання таким платником податків: податкової накладної покупцю або про допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування; акцизної накладної покупцю або про порушення порядку заповнення та/або порядку реєстрації акцизної накладної 5) у разі проведення зустрічної звірки; 6) в інших випадках, визначених цим Кодексом.

З положень наведеної вище норми вбачається, що запит контролюючого органу в обов`язковому порядку повинен містити викладення визначених ПК України підстав для надіслання запиту та інформацію, яка це підтверджує.

Таким чином, для проведення документальної перевірки, повинні існувати очевидні юридично-визначені обставини та передумови, які дозволяють контролюючому органу керуватись вказаною правовою нормою при призначенні (проведенні) документальної перевірки, адже право відповідача на призначення позапланової документальної виїзної перевірки не є абсолютним, а його реалізація безпосередньо пов`язана з існуванням юридичного факту - не надання платником відповіді протягом 15-ти робочих днів з дня наступного за днем отримання запиту, як це передбачено у статті 78 пункті 78.1 підпункті 78.1.4 ПК України, який, у свою чергу, повинен відповідати вимогам статті 73 пункту 73.3 ПК України.

Як встановлено судом з матеріалів справи, позапланова документальна виїзна перевірка позивача призначена у зв`язку з виявленням недостовірності даних, що містяться у податковій декларації про майновий стан і доходи за звітний 2017 рік, поданої позивачем.

При цьому, факти, які свідчать про недостовірність даних, що містяться у податковій декларації, можуть бути підставою для проведення перевірки лише у випадку, коли сумніви не усунуті наданими поясненнями та документальними підтвердженнями.

За таких обставин у контролюючого органу є право на оцінку пояснень і їх документальних підтверджень. Якщо ці пояснення не обґрунтовані або документально не підтверджені, перевірка може бути призначена.

Судом встановлено, що відповідач не звертався до позивача із обов`язковим письмовим запитом внаслідок виявлення недостовірності даних, що містяться у податковій декларації про майновий стан і доходи за звітний 2017 рік, поданої позивачем, що в свою чергу свідчить про невиконання відповідачем обов`язку щодо направлення позивачу письмового запиту про надання пояснень та їх документального підтвердження, а тому підстави передбачені статтею 78 пунктом 78.1 підпунктом 78.1.4 ПК України для призначення документальної позапланової виїзної перевірки позивача відсутні.

З дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки.

Невиконання вимог статті 78 пункту 78.1 пункту 78.1.4 ПК України призводить до визнання перевірки протиправною та відсутності правових наслідків такої, а саме - компетенції у контролюючого органу на прийняття акту індивідуальної дії (податкового повідомлення-рішення тощо).

Як наслідок, акт такої перевірки з викладеними у ньому висновками, є доказом, здобутим з порушенням закону (не на підставі закону), й не має юридичної значимості, а тому прийняті на його підставі податкові повідомлення-рішення, не можуть бути визнані правомірними.

Наведені правові позиції сформульовані у постанові Верховного Суду від 2 лютого 2018 року (справа № 821/371/17). Аналогічний правовий підхід застосований Верховним Судом при ухвалені постанови від 06 лютого 2018 року у справі № 802/1241/17-а та у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 821/595/17.

Зазначений правові підхід Верховного Суду відповідають закріпленому у судовій практиці Європейського Суду з прав людини принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах: "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy[GC]), заява №33202/96, п.120, ECHR 2000-І; "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява №48939/99, п.128, ECHR 2004-ХІІ; "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява №21151/04, п.72, від 8 квітня 2008 року і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява №10373/05, п.51, від 15 вересня 2009 року).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п.74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincovd and Pine v. the Czech Republic), n.58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashiv. Croatia), заява №32457/05, п.40, від 13 грудня 2007 року та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, п.67, від 11 червня 2009 року).

Відповідно до статті 6 частини 2 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, необхідність застосування судами при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї, а також та практики Європейського суду з прав людини як джерела права.

У зв`язку з вищенаведеним, суд приходить до висновку про протиправність дій Головного управління ДФС у Закарпатській області щодо збільшення грошового зобов`язання ОСОБА_1 згідно з податковими повідомленнями-рішеннями від 01 лютого 2019 за №№ та .

Таким чином, Закарпатський окружний адміністративний суду вважає за необхідне визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області від 01 лютого 2019 № та № .

Щодо позовної вимоги про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 18 березня 2019 року за № 2357-51, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 57 пункту 57.3 ПК України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження

Відповідно до статті 59 пункту 59.1 ПК України, у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Згідно із статтею 59 пунктом 59.3 ПК України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання.

Судом встановлено, що відповідачем з метою погашення податкового боргу позивачу було надіслано податкову вимогу форми Ф від 18 березня 2019 року № 2357-51 на суму 320226,83 грн., в тому числі:

по платежу "Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування" - 296327,60 грн., з них 203 448,85 грн. - основний платіж, 52 151, 48 грн. - штрафні санкції, 40 727,27 грн. - пені;

по військовому збору - 23899,23 грн., з них 16159,33 грн. - основний платіж, 4345,96 грн. - штрафні санкції, 3393,94 грн. - військового збору (а.с. 27).

Відповідно до оскаржуваних податкового повідомлення-рішення за № від 01 лютого 2019 року, позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 260757,40 грн., з яких 208605,92 грн. за податковим зобов`язанням та 52151,48 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с. 29) та податкового повідомлення-рішення за № від 01 лютого 2019 року, позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на суму 21729,79 грн., з яких 17383,83 грн. за податковим зобов`язанням та 4345,96 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.а.с. 28).

Судом встановлено, що оскаржувана податкова вимога від 18 березня 2019 року № 2357-51 прийнята відповідачем, зокрема на підставі податкового повідомлення-рішення від 01 лютого 2019 року за № та повідомлення-рішення від 01 лютого 2019 року № , які за наслідком розгляду даної справи, судом визнання протиправними та скасовані.

За положенням статті 60 пункту 60.1 ПК України, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо: сума податкового боргу самостійно погашається платником податків або органом стягнення; контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу; контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов`язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі; рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі; рішенням суду, що набрало законної сили, зменшується сума грошового зобов`язання, визначена у податковому повідомленні-рішенні контролюючого органу, або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

А відтак, в силу положень статті 60 пункту 60.1 ПК України податкова вимога вважається відкликаною в частині зменшеної сума грошового зобов`язання, визначеної податковими повідомленнями-рішеннями від 01 лютого 2019 року № та № , у зв`язку з чим, суд вважає за необхідне в частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 18 березня 2019 року № 2357-51 відмовити.

Статтею 77 частиною 2 КАС України унормовано, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до статті 2 частини 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до статті 77 частини 1 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 78 КАС України.

Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Європейський суд з прав людини визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

Проте, в межах розгляду даної адміністративної справи відповідач, покладений на нього обов`язок щодо доказування правомірності своїх рішень не виконав та не надав суду доказів на обґрунтування їх законності як з огляду на недотримання умов організації та проведення перевірки так із з огляду на недоведеність висновків по суті підстав нарахування грошових зобов`язань.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень застосованого судом законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, які необхідно задовольнити частково.

За правилами статті 139 частини 3 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Визначаючи співмірність понесених витрат з урахуванням часткового задоволення позову, суд вважає, що понесені позивачем у даній справі судові витрати у вигляді сплати судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень в розмірі 2824,86 грн..

Керуючись статтями 139, 242-246 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, 52, ) про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити частково.

Визнати дії Головного управління ДФС у Закарпатській області щодо збільшення грошового зобов`язання ОСОБА_1 згідно з податковими повідомленнями-рішеннями від 01 лютого 2019 за №№ та протиправними.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області від 01 лютого 2019 № .

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області від 01 лютого 2019 № .

У задоволенні позову в частині решти вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби України у Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Волошина, 52, ) судові витрати у розмірі 2824,86 (дві тисячі вісімсот двадцять чотири гривні 86 копійок) грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені Розділом VII КАС України (пункт 15.5)).

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 28 листопада 2019 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Рішення у повному обсязі було складено 09 грудня 2019 року.

СуддяС.Є. Гаврилко