Справа № 522/5140/19
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 522/5140/19
Головуючий в 1 інстанції: Єршова Л.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

при секретарі Ханділян Г.В.,

за участю:

представника позивача - Пашковського М.І.,

представника Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції - Шияновської Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора роти № 4 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта Діброва Миколи Миколайовича, за участю третьої особи на стороні відповідача - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову серії НК №537050 від 15.03.2019, винесену інспектором роти № 4 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом Дібровим М.М., якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн, а також закрити справу про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що 15.03.2019 інспектор роти № 4 батальйону № 3 УПП в Одеській області ДПП лейтенант Дібров М.М. склав стосовно ОСОБА_1 постанову серії НК №537050 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі, про те, що 15.03.2019 об 11 год 43 хв в Одеській області Лиманський р-н тр. М-14 29 км водій, керуючи транспортним засобом марки Audi S7 рухався в населеному пункті зі швидкістю руху 83 км/год, чим порушив ПДР 12.4, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП, у зв`язку з чим на позивача накладено адміністративне стягнення у вигляді у штрафу у розмірі 255,00 грн. Вказану постанову позивач вважав незаконною і необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення підлягає закриттю. Правила дорожнього руху ним не порушувалися. При розгляді справи йому не були роз`яснені його процесуальні права. В постанові відсутні відомості про точне місце вчинення адміністративного правопорушення, відсутні відомості, про те, на скільки швидкість руху транспортного засобу, начебто перевищувала встановлене обмеження швидкості руху транспортних засобів, відсутні відомості про технічний засіб, яким дистанційно вимірювалася швидкість руху. Крім того, відповідач порушив порядок використання технічних засобів контролю швидкості руху транспортних засобів та використав прилад, щодо якого відсутні відомості про те, що він відповідає вимогам Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 18 січня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та закрити справу про адміністративне правопорушення.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- відповідач не дотримався положень закону та розглянув справу на місці зупинки транспортного засобу;

- у поліцейських відсутні законні підстави на використання пристрою TruCam;

- ОСОБА_1 був позбавлений права користуватися юридичною допомогою адвоката при розгляді справи про адміністративне правопорушення; відповідачем не було заслухано позивача, як особу, яка бере участь у розгляді справи; відповідачем під час розгляду справи не досліджувалися будь-які докази на підтвердження вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП; відповідач за зверненням позивача не надав останньому для ознайомлення матеріали справи про адміністративне правопорушення; відповідач не забезпечив позивачу право користуватися юридичною допомогою адвоката при розгляді справи про адміністративне правопорушення; під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідач не встановив обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, позивач був позбавлений давати пояснення, подавати докази, клопотання;

- відповідач не зазначив який з конкретно чотирьох варіантів складу правопорушення частини статті 122 КУпАП міститься в його діях;

- відсутні відомості про точне місце вчинення адміністративного правопорушення (назва населеного пункту);

- в постанові не зазначено наскільки перевищена швидкість;

- в постанові відсутні відомості про технічний засіб, яким здійснено фото;

- в постанові відсутні будь-які посилання на докази, що підтверджують вину у вчиненні адміністративного правопорушення;

- фотознімки, зроблені з лазерного вимірювача швидкості TruCam ТС000524 містять відомості, що викладені англійською мовою;

- роздруківка файлу НОМЕР_1 .jmf містить такий показник як «Officer Name: Журавечь», однак Управлінням поліції не надано будь-яких відомостей про таку особу як «Журавечь», та її відношення до даної справи;

- порушений порядок використання вимірювача швидкості TruCam (не був змонтований на узбіччі, а знаходився в руках інспектора);

- роздруківка файлу _С8000_0315_114353.jmf містить такий показник, як "TruCam Serial No: TC 000524", з якої не зрозуміло чи створено вказаний файл саме лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCam LTI 20/20 № ТС000524, зважаючи на розбіжність у його найменуванні;

- надана Управлінням поліції роздруківка файлу містить два зображення з двома силуетами, схожими на автомобілі;

- надана Управлінням поліції роздруківка файлу не містить відомостей ким, коли, за допомогою яких технічних засобів вона виготовлена, повноважень відповідальної особи на її виготовлення.

В ході апеляційного провадження, у зв`язку із звільненням інспектора роти № 4 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта Діброва Миколи Миколайовича, була здійснена заміна відповідача.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що 15 березня 2019 року інспектором роти № 4 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом Дібровим М.М. було винесено постанову серії НК № 537050 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

З зазначеної постанови вбачається, що 15 березня 2019 року об 11 год 43 хв позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи транспортним засобом марки Audi S7, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в Одеській області, Лиманський район, с.Іванове, Траса М-14 29 км рухався в населеному пункті зі швидкістю руху 83 км/год, чим порушив пункт 12.4 Правил дорожнього руху, у зв`язку з чим ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КпАП України і застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 гривень. Порушення зафіксовано на прилад TruCam № ТС000524.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів порушень процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Проте з вказаним висновком суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353 (далі Закон № 3353) , встановлений Правилами дорожнього руху, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 ( далі - ПДД).

Статтею 14 Закону № 3353 встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до пункту 1.9 ПДР особи, які порушують ці правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з пунктом 12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

За змістом пункту 12.9 «б» ПДР України, водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29 Знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», 3.31 Знак 3.31 «Зона обмеження максимальної швидкості» або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Знак 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» забороняє рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові.

Зона дії знака - від місця встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть, - до кінця населеного пункту. Дія знака не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.

На підставі частини 1 статті 122 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність, в т.ч. за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, у вигляді штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

За правилами статті 222 КУпАП розгляд справ за частинами 1, 2, 3, 5 статті 122 КУпАП віднесено до компетенції органів Національної поліції.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги позивач наголошував, що відповідачем не роз`яснено його права і обов`язки, чим була порушена процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Колегія суддів зазначає, що вищезазначені права позивача за своєю суттю є фундаментальними гарантованими законом можливостями особи, що притягається до адміністративної відповідальності, порушенням яких утворює самостійну підставу незаконності процедури притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Кодексом України про адміністративне правопорушення визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, з метою недопущення безпідставного притягнення її до відповідальності, і що це є гарантією об`єктивного і справедливого розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до статті 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279 1 - 279 4 цього Кодексу.

При цьому роз`яснення особі, що притягується до адміністративної відповідальності, його прав і обов`язків є передумовою належного розгляду справи про адміністративне правопорушення, тобто розгляду справи в порядку передбаченому КУпАП.

Аналогічні вимоги щодо роз`яснення особі, яка бере участь у справі прав та обов`язків містяться у пункті 9 Розділу ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Міністерством внутрішніх справ України наказом 07.11.2015, № 1395.

Суд при розгляді цієї категорії адміністративних справ перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови згідно з вимогами пункту 3 частини 1 статті 293 КУпАП.

Як убачається із оскаржуваної постанови від 15.03.2019 серії НК № 537050, відомості про те, що позивачу роз`яснені права і обов`язки, відсутні.

Водночас, з метою офіційного з`ясування обставин справи (стаття 9 КАС України ) та перевірки обставин належного розгляду справи про адміністративне правопорушення, у частині роз`яснення прав та обов`язків позивачу, передбачених статтею 268 КУпАП, П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 22.11.2019 витребував у Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції повні (без монтажу) відеозаписи з нагрудної камери інспектора роти № 4 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта Діброва М.М. та (за наявності) інших посадових осіб патрульної поліції, які знаходились під час ймовірного адміністративного правопорушення, складення оскаржуваної постанови та розгляду справи про адміністративне правопорушення, відповідно до яких, зокрема, можна встановити обставини фіксування відповідачем порушення технічним засобом вимірювання швидкості TruCam ТС000524 та процесуальну послідовність винесення постанови (ВС/КАС,№216/5226/16-а,18.07.19)

26.11.2019 до суду надійшла відповідь Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на вищевказану ухвалу, в якій зазначено, що станом на 29.05.2019 (дата отримання ухвали Приморського районного суду про відкриття провадження за позовом ОСОБА_1 ) відеозаписи по даній справі відсутні на серверах сектору зв`язку та телекомунікацій УПП в Одеській області ДПП зважаючи на закінчення терміну зберігання відповідно до Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої Міністерством внутрішніх справ України наказом 18.12.2018, № 1026.

Проте, в ході судового розгляду представником позивача було надано до суду повідомлення (а.с. 215), згідно з яким Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції повідомлялось, що ОСОБА_1 до Приморського районного суду м. Одеси була подана позовна заява про скасування спірної постанови, що на думку суду обумовило об`єктивні підстави щодо завчасного збереження Управлінням поліції вищевказаних відеозаписів.

Підсумовуючи наведене, суд дійшов до висновку, що матеріали адміністративної справи не містять жодного доказу роз`яснення позивачу його прав та обов`язків, передбачених статтею 268 КУпАП.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Важливою для України з точки зору конкретизації положень щодо презумпції невинуватості є правозастосовна практика Європейського суду з прав людини, яка в нашій державі є джерелом права та має вищу, порівняно з національним законодавством, юридичну силу.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини «Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що "…адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень".

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", пункт 74).

Отже, відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною 2 статті 77 КАС України покладено обов`язок доказування в адміністративному суді, не довів, що позивач при притягненні до адміністративної відповідальності був належно ознайомлений зі своїми правами та обов`язками.

Відтак в матеріалах справи відсутні та в ході судового розгляду судом не встановлені будь-які адекватні відповіді на доречні та важливі аргументи суб`єкта владних повноважень стосовно недотримання інспектором поліції, при здійсненні своїх владних повноважень, системи правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, що позбавило ОСОБА_1 можливості реалізувати своє право на захист з урахуванням особливостей розгляду відповідної категорії адміністративних справ, що на думку суду апеляційної інстанції не має форму незначних процедурних порушень, а з огляду на закріплений в пункті 8 частини 2 статті 2 КАС України обов`язок адміністративного суду перевірити чи прийнято рішення суб`єкту владних повноважень пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), є беззаперечною підставою для скасування постанови про адміністративне правопорушення.

Колегія суддів ще раз підкреслює, що, хоча ця справа стосується адміністративного правопорушення, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

При цьому суд відхиляє доводи відповідача з того приводу , що законодавством встановлений спеціальний порядок притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачений частиною 1 статі 122 КУпАП , який полягає у тому , що протокол про адміністративне правопорушення не складається, а постанова виноситься на місці вчинення правопорушення. У такому випадку не здійснюється провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку і за правилами, встановленими розділом ІV КУпАП, оскільки приписи статті 268 КУпАП не містять виключення для такої категорії адміністративних справ.

Отже, наведені порушення, з урахуванням також факту відсутності підпису ОСОБА_1 під правами та обов`язками, утворюють безумовну підставу для скасування оскарженої постанови серії НК № 537050 від 15.03.2019, винесеної інспектором роти № 4 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом Дібровим М.М., якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн.

А відтак, рішення суду першої інстанції, яким констатовано відсутність прав, свобод та інтересів позивача слід скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення адміністративного позову

Разом з тим, виконуючи вимоги пункту "в" частини 3 статті 322 КАС України, колегія суддів не погоджується з наступними доводами апелянта, які насамперед не впливають на висновки суду щодо скасування оскаржуваної постанови та не свідчать про порушення балансу, який повинен був бути встановлений між інтересом суспільства та позивача .

Так, стосовно доводів позивача, що зі змісту постанови відповідач не дотримався положень закону та розглянув справу на місці зупинки транспортного засобу, оскільки згідно зі статтею 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, тобто - за місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення є помилковим, слід зазначити наступне.

Спірна постанова складена у відповідності до вимог статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення у визначеному цією правовою нормою місці розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки, як роз`яснив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 словосполучення «за місцем його вчинення», вжите у названій статті, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

У даному випадку, спірна постанова складена відповідачем у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а не за фактичним місцем знаходження (адресою) Управління патрульної поліції, що відповідає вимогам наведених вище положень законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року по справі № 341/91/17, яка відповідно до вимог частини 5 статті 242 КАС України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норм права.

Відповідно до частини 4 статті 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Стосовно наявності у поліцейських законних підстав на використання пристрою TruCam колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до статті 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху повинна містити в т.ч. відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

На виконання приписів КУпАП в оскаржуваній постанові є посилання на технічний засіб, яким здійснювалось вимірювання швидкості - TruСам ТС000524.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що порушення ПДР, за що передбачена відповідальність Кодексом про адміністративні правопорушення України, має підтверджуватися відповідними доказами, вичерпний перелік яких наведений у статті 251 Кодексу.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб та забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

З метою підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення відповідачем долучено до матеріалів справи фіксацію лазерним вимірювачем TruCam LTI 20/20 ТС000524 швидкості автомобіля під керуванням позивача.

Міністерство економічного розвитку і торгівлі України наказом 05.04.2012, № 437 виключило пристрій TruCam з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки за № У3197-12.

Вказана процедура проведення державних приймальних випробувань типів вимірювальної техніки з подальшою реєстрацією таких типів вимірювальної техніки в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки і видачею Сертифікатів затвердження типу засобів вимірювальної техніки була передбачена положенням Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 11 лютого 1998 року № 113/98-ВР, який втратив чинність 01 січня 2016 року та іншими підзаконними нормативно-правовими актами, які наразі втратили чинність.

Згідно з пунктом 1.3 «Порядку оформлення та видачі сертифікатів затвердження типу засобів вимірювальної техніки, сертифікатів відповідності засобів вимірювальної техніки затвердженому типу та свідоцтв про визнання затвердження типу засобів вимірювальної техніки», затвердженого Державним комітетом стандартизації, метрології та сертифікації України наказом № 100 від 19 лютого 2000 року (втратив чинність 14 червня 2016 року) сертифікати затвердження типу засобів вимірювальної техніки видаються на підставі позитивних результатів державних приймальних або державних контрольних випробувань засобів вимірювальної техніки іноземними виробниками засобів вимірювальної техніки або їхнім офіційним представником в Україні для офіційного підтвердження затвердження типу засобів вимірювальної техніки і можливості їх вивезення на територію України партіями. Таким чином, процедура проводилась виключно відносно тих засобів вимірювальної техніки, які планувалося серійно виробляти в Україні або ввозити на територію України партіями.

На виконання вищевказаних нормативно-правових актів, які на даний час втратили чинність, здійснювалися державні приймальні випробування приладу TruCAM з подальшою реєстрацією останнього в Державному реєстрі засобів вимірювальної техніки і видачею сертифікату затвердження типу засобів вимірювальної техніки.

Так, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України наказом від 02 листопада 2015 року № 1362 виключило пристрій TruCam з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки. Тобто, виходячи з вищевказаних положень, у разі виключення затвердженого типу засобів вимірювальної техніки із Державного реєстру заборонялося їх серійне виробництво або ввезення на територію України.

Проте засоби вимірювальної техніки, які були ввезені на територію України та введені в експлуатацію до моменту їх виключення із даного Державного реєстру, дозволяється застосовувати, оскільки в даному випадку закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

До того ж відповідно до пункту 3 наказу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 13 липня 2016 року № 1161, який є чинним, зберігання інформації про затверджені типи засобів вимірювальної техніки, внесені в установленому порядку до набрання чинності Законом України «Про метрологію та метрологічну діяльність» до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки, як і формування та ведення вказаного реєстру, здійснювалося до 01 січня 2019 року. При цьому, прилад TruCam було введено в експлуатацію в період його перебування в Державному реєстрі, відповідно його подальша експлуатація ні в якому разі не обмежена нормами чинного законодавства.

Наразі єдиною та визначальною вимогою діючого законодавства у сфері метрології та метрологічної діяльності до засобів вимірювальної техніки, які вже введено в експлуатацію, є необхідність здійснення їх повірки.

За змістом статті 17 «Про метрологію та метрологічну діяльність» від 05 червня 2014 року № 1314-VI, який набрав чинності 01 січня 2016 року, засоби вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, підлягають періодичній повірці та повірці після ремонту.

Однак, чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Тобто, вказана процедура проводилась виключно відносно тих засобів вимірювальної техніки, які планувалося серійно виробляти в Україні або ввозити на територію України відповідними партіями.

Колегія суддів акцентує, що така процедура як «сертифікація» взагалі не міститься в нормах чинного законодавства України.

Всі прилади, що використовуються працівниками Департаменту патрульної поліції, пройшли повірку. Міжповірочний інтервал для TruCam визначено Переліком засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, затвердженим Міністерством економічного розвитку і торгівлі України наказом 05.04.2012, № 437 і становить 1 рік.

Проведення повірки передбачено Порядком проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення її результатів, затвердженим Міністерством економічного розвитку і торгівлі України наказом 08.02.2016, № 193.

Згідно з наданим відповідачем свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/13817, виданого ДП «Укрметртестстандарт» від 15.11.2018 та який був чинним до 15 листопада 2019 року, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTI 20/20 № ТС000524, є придатним до застосування.

Необхідно зазначити, що можливість використання виробу TruCam LTІ 20/20 виробництва LaserTechnologyInc також підтверджується наявністю виданого Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку, який зазначає що механізм технічного захисту інформації лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20 відповідають вимогам нормативних документів системи технічного захисту інформації в Україні в обсязі функцій, зазначених у документі "Лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20. Вимоги з технічного захисту інформації".

Лазерний вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.

Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м.

Правильність реалізації у приладі TruCam зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.

Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCam, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.

Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam.

Експертним висновком НДЦ «ТЕЗІС» НТУУ «КПІ» механізми технічного захисту інформації лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCAM» LTI 20/20 відповідає вимогам нормативних документів системи технічного захисту інформації в Україні.

Зважаючи, що згідно з технічних характеристик прилад, за допомогою якого проводився замір швидкості - TruCAM LTI 20/20 №, спроможний робити лазерну фіксацію в автоматичному режимі, тому його показники можливо розцінювати, як належний доказ по справі.

Отже, застосування відповідачем приладу TruCam для вимірювання швидкості руху транспортного засобу є правомірним.

Також, позивач зазначав, що був позбавлений права користуватися юридичною допомогою адвоката при розгляді справи про адміністративне правопорушення; відповідачем не було заслухано позивача, як особу, яка бере участь у розгляді справи; відповідачем під час розгляду справи не досліджувалися будь-які докази на підтвердження вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП; відповідач за зверненням позивача не надав останньому для ознайомлення матеріали справи про адміністративне правопорушення; відповідач не забезпечив позивачу право користуватися юридичною допомогою адвоката при розгляді справи про адміністративне правопорушення; під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідач не встановив обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, позивач був позбавлений давати пояснення, подавати докази, клопотання.

Надаючи оцінку вказаним доводам колегія суддів враховує специфіку розгляду цієї категорії адміністративних справ про адміністративні правопорушення та зазначає про таке.

Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 26 травня 2015 року, № 5-рп/2015 сформулював правову позицію щодо наявності у справах про адміністративні правопорушення переліку адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення. Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.

Крім того, відповідно до принципу 6 Рекомендацій № R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, ухваленої Комітетом міністрів РЄ 13 лютого 1991 року під час 452-го засідання уповноважених представників міністрів) при застосуванні адміністративних санкцій, окрім сформульованих у Резолюції (77) 31 принципів справедливої адміністративної процедури, що звичайно застосовуються до адміністративних актів, слід керуватися такими особливими принципами: особа, стосовно якої розглядається можливість застосування адміністративної санкції, попередньо інформується щодо фактів, які їй ставляться в вину (І); вона має достатньо часу для підготовки свого захисту залежно від складності справи та суворості санкцій, що можуть бути застосовані (ІІ); вона або її представник інформується стосовно характеру доказів у справі, зібраних проти неї(ІІІ.); вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення про санкцію (ІV); адміністративний акт про застосування санкцій містить мотиви, на яких вона ґрунтується (V).

Від вищезазначених принципів можна відмовитися в незначних справах, де накладається обмежене грошове стягнення, за умов попередньої згоди заінтересованої особи та в межах закону(пункт 2 Принципу 6).

Вирішальними у згаданому контексті можуть стати також положення Європейської конвенції з прав людини та практика Європейського Суду з прав людини, рішення якого визнані в Україні джерелом права та мають пріоритет над національним законодавством.

Так, відповідно до пункту 2 статті 6 Європейської конвенції з прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

За змістом Конвенції поняття "кримінальне правопорушення" є значно ширшим за поняття "злочин". Воно охоплює і злочини, як найбільш серйозні правопорушення, і менш небезпечні правопорушення, і дрібні правопорушення (див. п. 53 рішення у справі Цztьrk v. Germany 21 February 1984 , App. no. 8544/79).

Адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис повною мірою відповідають деліктам, які не можуть бути віднесені до кримінальних правопорушень в розумінні Європейської конвенції з прав людини.

Діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів національне законодавство України відносить до джерела підвищеної небезпеки.

Так, згідно з частиною 1 статті 1187 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Ця небезпека полягає у самій суті використання транспортного засобу. Людина не може до кінця контролювати механізми під час їх експлуатації.

Це пов`язано з рядом об`єктивних факторів, які потрібно відрізняти від внутрішнього ставлення людини до безпеки чи до ризику, оскільки ці категорії є оціночними, а у цьому випадку мова йде саме про об`єктивно обумовлену можливість настання негативних наслідків від здійснення цього виду діяльності.

Тому навіть лише факт володіння транспортним засобом породжує певні права та обов`язки осіб, за якими зареєстрований транспортний засіб.

Наявність зазначених додаткових ознак, характерних для фізичної або юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб вимагає віднесення їх до спеціальних суб`єктів адміністративного правопорушення.

Порушення правил дорожнього руху, зафіксовані за допомогою технічних засобів, як й інші правопорушення, характеризуються певним ступенем суспільної небезпеки, яка є категорією об`єктивною й існує незалежно від її оцінки кимось.

Саме рівень суспільної небезпеки служить тією головною ознакою, за якою класифікуються певні протиправні діяння та визначається їх належність до кримінальних, адміністративних, дисциплінарних чи інших правопорушень, а також встановлюється міра відповідальності за їх вчинення.

Наприклад, в рішенні по справі FALK v. THE NETHERLANDS, Арр. № 66273/01, 19 October, 2004, суть якого зводиться до оскарження заявником рішення про накладення штрафу із зазначенням імені та адреси особи, яка керувала на момент вчинення правопорушення його автомобілем, Європейський Суд з прав людини вказує на те, що, незважаючи на заборону презумпції права або факту, вони повинні бути пропорційні меті, переслідуваної державою. Мета оспорюваного правила про об`єктивну відповідальність власника автотранспортного засобу, що міститься в законі про адміністративне виконання правил дорожнього руху, полягає в ефективному забезпеченні дорожньої безпеки та створенні умов, при яких порушення правил дорожнього руху не залишаються безкарними в випадках, коли неможливо встановити особу, котра керувала автомобілем.

У рішенні Європейського Суду з прав людини з у справі Lutz v. Germany, 25 August 1987, App. 9912/82 , суд зазначив, що притягнення до відповідальності порушників правил дорожнього руху в адміністративному порядку, тобто визнання таких порушень адміністративними не суперечитиме вимогам Конвенції. Враховуючи велику кількість незначних правопорушень особливо правил дорожнього руху, характер яких не настільки небезпечний, щоб накладати на порушників кримінальне покарання, Держави учасниці мають вагомі підстави для введення такої системи, яка розвантажує їх суди від більшості подібних справ. Переслідування і покарання за незначні правопорушення в адміністративному порядку не суперечить Конвенції при умові, що зацікавлені особи можуть оскаржити ухвалене проти них рішення в суд, де діють гарантії статті 6 Конвенції (див, зокрема, п. 57 Рішення).

Крім того, під час розгляду справи OHalloran and Francis v. the United Kingdom, App. № 15809/02 and 25624/02, 29 June 2007, яка стосувалась оскарженню передбаченої британським законом необхідності надання властям зареєстрованими власниками транспортного засобу про особу, яка реально керувала автомобілем в момент, коли поліцейська камера спостереження зафіксувала перевищення автомобілем встановленої швидкості. Цей обов`язок на думку позивачів є порушенням права не давати самозвинувачувальних показань і так званої привілеї проти самозвинувачення, а тим самим і принципів справедливого судового розгляду, закріплених в статті 6 Європейської конвенції з прав людини. Однак Велика палата Європейського Суду з прав людини визнала, що у справі не було допущено жодного порушення вимог статті 6 Конвенції та вказала про те, що усі, хто володіють або керують автомобілем, знають, що тим самим вони визнають певний режим регулювання. Цей режим діє не тому, що володіння чи управління автомобілем - це привілей чи пільга, що дарується державою, але тому, що володіння автомобілями та їх використання загальновизнано можуть призводити до тяжких тілесних ушкоджень. Можна сказати, що ті, хто приймають рішення володіти або управляти автомобілем, беруть на себе певні обов`язки і зобов`язання, які є частиною регулятивного режиму щодо автотранспортних засобів (див, зокрема, п.57 згаданого рішення).

Отже, враховуючи, що вказане провадження про адміністративне правопорушення є скороченим, мету утвердження ефективної безпеки дорожнього руху та з огляду на те, що в розумінні Європейської Конвенції з прав людини позивач не залишається при цьому без засобів захисту, бо може висувати доводи під час судового розгляду, вищенаведені доводи апелянта (позбавлення права користуватися юридичною допомогою адвоката при розгляді справи про адміністративне правопорушення; відповідачем не було заслухано позивача, як особу, яка бере участь у розгляді справи; відповідачем під час розгляду справи не досліджувалися будь-які докази на підтвердження вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП; відповідач за зверненням позивача не надав останньому для ознайомлення матеріали справи про адміністративне правопорушення; під час розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідач не встановив обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, позивач був позбавлений давати пояснення, подавати докази, клопотання) відхиляються апеляційним судом, оскільки окремі недоліки процесу розгляду справи про адміністративне правопорушення можуть бути урівноважені під час розгляду відповідного позову у суді за допомогою його змагального характеру.

Близьких за змістом висновків дійшов Верховний суд в постанові від 14 лютого 2018 року, справа № 735/1246/15-а, № судового рішення в ЄДРСРУ 72290118.

Наведені аргументи були б доречними та важливими у разі кваліфікації цього адміністративного провадження як «кримінальне обвинувачення».

Окремо колегія суддів зазначає, що з урахуванням складності справи та суворості санкцій, позивач мав має достатньо часу для підготовки свого захисту та не був позбавлений права скористатися правовою допомогою засобами телефонного зв`язку.

Доводи ОСОБА_1 , що відповідач не зазначив який з конкретно чотирьох варіантів складу правопорушення частини статті 122 КУпАП міститься в його діях та в постанові не зазначено наскільки перевищена швидкість спростовуються постановою № 537050 від 15.03.2019 (а.с. 15), згідно з якою зазначено, що водій, керуючи транспортним засобом, рухався в населеному пункті зі швидкістю 83 км/год., що дає змогу кваліфікувати дії позивача в межах одного точного складу правопорушення.

Водночас від попереднього інформування особи щодо фактів, які їй ставляться в вину можна відмовитись з огляду на пункт «І» вищенаведеного принципу 6 Рекомендацій № R (91) 1.

Окрім того, стаття 283 КУпАП вимагає від посадової особи, яка складає постанову про адміністративне правопорушення вчинити лише опис обставин, установлених під час розгляду справи та зазначити нормативний акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення

Стосовно посилань ОСОБА_1 , що відсутні відомості про точне місце вчинення адміністративного правопорушення (назва населеного пункту) колегія суддів зазначає, що в пункті 2 оскаржуваної постанови № 537050 від 15.03.2019 міститься посилання на адресу: Одеська область, Лиманський район, с. Іванове, траса М-14 29 км.

Крім того у відеозаписі з приладу TruCam, наданому представником Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції вказані координати, значення яких також вказують на географічну точку, де знаходиться с. Іванове (46°40'42.4"N 30°53'00.2"E).

Посилання позивача, що в постанові відсутні відомості про технічний засіб, яким здійснено фото також відхиляються з огляду на зазначенні в ній лазерного вимірювача швидкості TruCam ТС000524.

З цієї підстави не сприймаються і доводи ОСОБА_1 , що в постанові відсутні будь-які посилання на докази, що підтверджують вину у вчиненні адміністративного правопорушення.

При цьому вказані посилання за своєю суттю є зверненням уваги суду на окремі недоліки оформлення оскаржуваної постанови.

Колегія суддів не бере до уваги такі посилання, оскільки окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування.

Якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення.

Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог Правил дорожнього руху, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою.

Близькі за змістом висновки міститься в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року по справі № 826/11623/16 (провадження № К/9901/50453/18, № судового рішення в ЄДРСРУ 76518273) та в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року по справі № 826/15341/15 (провадження № К/9901/19896/18, № судового рішення в ЄДРСРУ 76008631).

Стосовно тезису, що фотознімки, зроблені з лазерного вимірювача швидкості TruCam ТС000524 містять відомості, що викладені англійською мовою слід зазначити, що лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTI 20/20 № ТС000524 пройшов повірку ДП «Укрметртестстандарт», а відтак наявність відповідних значень англійською мовою також досліджувалось державним підприємством. Крім того суд враховую міжнародну специфіку правил дорожнього руху (наприклад, знак 2.2 "Проїзд без зупинки заборонено"- STOP), а також статус англійської мови, як мови міжнародного спілкування.

З приводу доводів ОСОБА_1 , що роздруківка файлу НОМЕР_3 .jmf містить такий показник як «Officer Name: Журавечь», однак Управлінням поліції не надано будь-яких відомостей про таку особу як «Журавечь», та її відношення до даної справи, представник Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції надала до суду належні докази, що ОСОБА_2 здійснював патрулювання траси М-14 Одеса-Мелітополь-Новоазовськ спільно з інспектором 4 роти 3 батальйону Дібровим ОСОБА_3 .М. та легально використовував лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTI 20/20 № ТС000524, а написання прізвища «Журавечь» є опискою.

Щодо посилання на те, що вимірювач швидкості TruCam не був змонтований на узбіччі, а знаходився в руках інспектора у порушення порядку використання, колегія суддів зазначає, що згідно керівництва по експлуатації вимірювач TruCAM можна використовувати у ручному режимі.

Аргументи позивача, що роздруківка файлу _С8000_0315_114353.jmf містить такий показник, як "TruCam Serial No: TC 000524", з якої не зрозуміло чи створено вказаний файл саме лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCam LTI 20/20 № ТС000524, зважаючи на розбіжність у його найменуванні також не заслуговують на увагу, оскільки в ході судового розгляду не було встановлено створення вказаного файлу якимось іншим лазерним вимірювачем швидкості.

З приводу доводу, що надана Управлінням поліції роздруківка файлу містить два зображення з двома силуетами, схожими на автомобілі слід зазначити, що дослідження вказаного зображення дає змогу ідентифікувати марку автомобіля позивача (Audi S7).

Стосовно посилань ОСОБА_1 , що надана Управлінням поліції роздруківка файлу не містить відомостей ким, коли, за допомогою яких технічних засобів вона виготовлена, повноважень відповідальної особи на її виготовлення, колегія суддів не вбачає очевидних підстав для визнання такого доказу недопустимим.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 3 статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач частково довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, порушені норми процесуального права, а тому, керуючись пунктами 2, 4 частини 1 статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким адміністративний позов слід задовольнити.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2019 року у справі № 522/5140/19 скасувати, ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати постанову серії НК №537050 від 15.03.2019, винесену інспектором роти № 4 батальйону № 3 Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції лейтенантом Дібровим М.М., якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн.

Справу про адміністративне правопорушення закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Семенюк Г.В. Домусчі С.Д.