Справа № 520/11312/19
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2019-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

06 грудня 2019 р. справа № 520/11312/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку ст.287 КАС України за правила письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського ВДВС ГТУ юстиції у Харківській області про скасування постанов, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, боржник, громадянин) у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги (з урахуванням уточнень) про: 1) скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 59491789 від 09.07.2019 року; 2) скасування постанови про стягнення виконавчого збору №46446518 від 08.07.2019 року.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що виконавчий лист суду по цивільній справі у порядку Закону України «Про виконавче провадження» залишився не виконаним, адже був повернутий за заявою стягувача. Стверджував, що за таких обставин, відсутні підстави для стягнення виконавчого збору та відповідно підстав для відкриття виконавчого провадження на підставі постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Відповідач, Шевченківський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області, подав заяву про розгляд справи без участі та зазначив, що про розгляд справи покладається на розсуд суду

З огляду на приписи ч.9 ст.205 КАС України, враховуючи заяву про розгляд без участі позивача та представника відповідача суд дійшов висновку, що справа має бути розглянута в порядку письмового провадження.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

26.08.2008 року між кредитором - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та позичальником - гр.. ОСОБА_2 , було укладено кредитний договір №Crl-SME708/360/2008 на суму 76.000,00 долларів Сполучених Штатів Америки.

У цей же день у якості забезпечення виконання було укладено договір поруки №SR-SME708/360/2008, за яким заявник виступив поручителем за позичальника.

14.07.2014р. Дзержинським районним судом м.Харкова було ухвалено рішення по цивільній справі №638/14390/13-ц, яким з ОСОБА_2 та заявника, ОСОБА_1 (колишнє прізвище заявника - ОСОБА_1 ) було солідарно стягнуто борг у сумі 1.193.786,75грн. та судовий збір у сумі 3.441,00грн.

18.12.2014р. за цим рішенням було видано виконавчі листи.

11.02.2015р. за виданими по цивільній справі №638/14390/13-ц виконавчими листами (про стягнення боргу у сумі 1.193.786,75грн. та судового збору у сумі 3.441,00грн.) державним виконавцем Дзержинського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження ВП №46446518.

26.03.2019р. стягувач подав до Відділу заяву про повернення виконавчих листів по цивільній справі №638/14390/13-ц без виконання.

08.07.2019р. державним виконавцем Відділу було видано постанову про повернення виконавчих листів по цивільній справі №638/14390/13-ц без виконання.

У цей же день (тобто 08.07.2019р.) державним виконавцем відділу було видано постанову ВП №46446518 про стягнення 119.722,77грн. виконавчого збору.

09.07.2019р. з посиланням на постанову від 08.07.2019р. ВП №46446518 про стягнення 119.722,77грн. виконавчого збору державним виконавцем Відділу було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №5949178.

Не погодившись із переліченими постановами про стягнення виконавчого збору і про відкриття виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміст та обсяг повноважень державного виконавця з приводу виконання рішень судів, а також спосіб та порядок реалізації цих повноважень визначені, насамперед, приписами Закону України «Про виконавче провадження», у розумінні ч.1 ст.1 якого виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

Судом з`ясовано, що виконавче провадження у спірних правовідносинах було відкрито 11.02.2015р.

Станом на указану календарну дату діяли положення Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-ХIV (далі за текстом - Закон від 21.04.1999р. №606-ХIV), згідно з ч.1 ст.28 якого виконавчий збір стягувався у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч.2 ст. 25 цього ж закону для самостійного його виконання.

Отже, обов`язковою кваліфікуючою умовою для винесення рішення про стягнення виконавчого збору законодавцем була визначена обставина отримання боржником виконавчого документа і незабезпечення його виконання без поважних причин у визначений державним виконавцем строк.

При цьому, за правилом ч.1 ст.31 Закону від 21.04.1999р. №606-ХIV обставина одержання боржником постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження могла підтверджуватись виключно повідомленням про вручення.

Матеріали справи не містять такого документа.

Окремо суд зважає, що ч.7 ст.28 Закону від 21.04.1999р. №606-ХIV містила спеціальне правило, у силу якого виконавчий збір підлягав стягненню у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених ст.49 цього ж закону.

Суд вважає, що слід розмежовувати процедуру закінчення виконавчого провадження у порядку ст.49 Закону від 21.04.1999р. №606-ХIV від процедури повернення виконавчого документу стягувачу у порядку ст.47 Закону від 21.04.1999р. №606-ХIV, адже ці процедури є абсолютно різними як за підставами, так і за наслідками.

05.10.2016р. набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VIII (далі за текстом - Закон від 02.06.2016р. №1404-VIII), п.7 розділу ХІІІ якого було визначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

За визначенням ч.1 ст.27 Закону від 02.06.2016р. №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

У положеннях Закону від 02.06.2016р. №1404-VIII збереглося відмежування процедури закінчення виконавчого провадження у порядку ст.39 Закону від 02.06.2016р. №1404-VIII від процедури повернення виконавчого документу стягувачу у порядку ст.37 Закону від 02.06.2016р. №1404-VIII.

Таким чином, у даному конкретному випадку має місце ситуація, коли згідно з діючим законом залишились існувати дві окремі процедури припинення виконавчого провадження, а саме: тимчасового за ст.37 Закону від 02.06.2016р. №1404-VIII (повернення виконавчого документа) та остаточного за ст.39 Закону від 02.06.2016р. №1404-VIII (закінчення виконавчого провадження), проте чітко визначене законом правило неможливості стягнення виконавчого збору поза межами процедури закінчення виконавчого провадження втратило чинність.

Розглядаючи справу, суд зважає, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та змісту верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі «якості» закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.

Відтак, суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли ураховуючи дату початку виконавчого провадження стягнення виконавчого збору поза межами процедури закінчення виконавчого провадження слід визнати надмірним тягарем для приватної особи у розумінні ст.1 Протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Окрім того, суд зазначає, що без жодного мотивування тягар сплати виконавчого збору покладено лише на одного з боржників, який до того ж є лише поручителем за кредитним договором, тобто не одержав ніякого матеріального зиску за позикою.

Критерії законності рішення (діяння, тобто волевиявлення як такого) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України.

Суд констатує, що у ході розгляду справи владним суб`єктом не подано доказів відповідності закону оскарженого рішення (діяння), а обсяг використаних доказів та обрані мотиви не дозволяють визнати юридично правильними та фактично обґрунтованими ті підстави, які покладені адміністративним органом в основу оскарженого рішення.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Підтверджений у ході розгляду справи факт порушення прав та інтересів заявника у галузі примусового виконання рішення суду за виконавчим провадженням є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову та скасування постанови про про стягнення виконавчого збору.

При цьому, постанова про відкриття виконавчого провадження підлягає скасуванню, як похідна від постави про стягнення виконавчого збору.

Вирішуючи питання своєчасності звернення позивача з вказаним позовом, суд зазначає, що як встановлено з матеріалів справи, позивач дізналась щодо існування оскаржуваних постанов, тільки 21.10.2019 року після арешту рахунків в банку, отже звергнулась до суду з позовом 25.10.2019 року в межах строку встановленого ст. 287 КАС України. Доказів зворотнього до матеріалів справи представником відповідача не надано.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 287, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 08.07.2019р. ВП №46446518 про стягнення 119.722,77грн. (сто дев`ятнадцять тисяч сімсот двадцять дві гривні 77 коп.) виконавчого збору.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 09.07.2019р. ВП №59491789 про відкриття виконавчого провадження.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч. 6 ст. 287 КАС України, а саме: протягом 10 днів з дати проголошення (підписання).

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Старосєльцева