Справа № 428/8276/16-а
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

05 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 428/8276/16-а

адміністративне провадження № К/9901/23966/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М.М.,

суддів: Дашутіна І.В., Шишова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 листопада 2016 року (суддя - Юзефович І.О.) та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року (головуючий суддя - Блохін А.А., судді: Гаврищук Т.Г., Сухарька М.Г.) у справі № 428/8276/16-а за позовом ОСОБА_1 до Сєвєродонецької міської ради Луганської області, міського голови м. Сєвєродонецька Луганської області Казакова Валентина Васильовича про визнання протиправним і скасування пункту рішення Сєвєродонецької міської ради Луганської області, визнання протиправним і скасування розпорядження міського голови м. Сєвєродонецька Луганської області, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час прогулу,

УСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

1. Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Сєвєродонецької міської ради Луганської області, міського голови м. Сєвєродонецька Луганської області Казакова Валентина Васильовича (далі - відповідач), про визнання протиправним і скасування пункту рішення Сєвєродонецької міської ради Луганської області, визнання протиправним і скасування розпорядження міського голови міста Сєвєродонецька Луганської області, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час прогулу, мотивуючи вимоги тим , що рішенням одинадцятої сесії Сєвєродонецької міської ради сьомого скликання 28 квітня 2016 року було прийнято Рішення № 400 «Про затвердження структури та чисельності виконавчих органів Сєвєродонецької міської ради», відповідно до п. 8 якого планувалась реорганізація з 07 липня 2016 року департаменту з юридичних питань та контролю шляхом виключення зі структури виконавчих органів міської ради департамент з юридичних питань і контролю та скорочення посади директора департаменту з юридичних питань та контролю міської ради. Оскаржуване рішення Сєвєродонецької міської ради було прийняте не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачений Конституцією та Законами України, а виконуючий обов`язки міського голови секретар міської ради ОСОБА_2 не мав повноважень скликати, відкривати, проводити сесію міської ради та вносити на її розгляд пропозиції щодо структури виконавчих органів міської ради, апарату ради та її виконавчого комітету, їх штатів. 06 травня 2016 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне звільнення. Проте, у період з 06 травня 2016 року по 06 липня 2016 року позивачу не було запропоновано вакантні посади, що є грубим порушенням чинного законодавства України. На виконання зазначеного рішення міської ради 02 липня 2016 року було видано розпорядження міського голови м. Сєвєродонецька Казакова В.В. № 219-К, яким ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку з її скороченням на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вищенаведене розпорядження № 219-К є протиправним та підлягає скасуванню.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій.

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 листопада 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження Сєвєродонецького міського голови № 219-К від 02 липня 2016 року в частині звільнення ОСОБА_1 ;

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора департаменту з юридичних питань та контролю Сєвєродонецької міської ради Луганської області;

Стягнуто з Сєвєродонецької міської ради Луганської області на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, за період з 07 липня 2016 року по 09 листопада 2016 року в розмірі 13256,16 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_1 відбулось в останній день двомісячного строку, встановленого п. 3 ст. 32 КЗпП України, хоча у відповідності до вимог чинного законодавства України таке звільнення може мати місце після закінчення двомісячного строку попередження про вивільнення працівника, тобто з 07 липня 2016 року. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що всупереч вимогам законодавства України, Сєвєродонецькою міською радою Луганської області протягом двомісячного строку (06 травня 2016 року - 06 липня 2016 року) не було запропоновано ОСОБА_1 вакантні посади. Пропонування вакантних посад за конкурсом працівнику у зв`язку із скороченням його посади суперечить вимогам чинного законодавства України. При цьому, суд зауважив, що письмової заяви про відмову від переведення на іншу посаду у зв`язку із скороченням штату працівників позивач ОСОБА_1 не надавав.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 09 листопада 2016 року скасовано та прийнято нову, якою в задоволені позовних вимог відмовлено.

Приймаючи вказане рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підставою для поновлення на роботі може бути лише недотримання строку попередження працівника про звільнення, якщо роботодавець дотримав усі інші правила звільнення працівника, передбачені трудовим законодавством. Тому висновок суду першої інстанції не ґрунтується на змісті норм матеріального права. Сєвєродонецькою міською радою було вжито всіх передбачених Законом заходів щодо пропозицій позивачу іншої роботи на тому самому підприємстві, установі, організації, а отже висновок суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим. Також, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що визнання рішення органу місцевого самоврядування нечинним не може автоматично тягнути за собою відміну рішень цього органу, які були прийняті у період чинності рішення, яке в подальшому було визнано нечинним, що в свою чергу є «гарантією стабільності суспільних відносин».

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги, відзиву (заперечень) та рух справи.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанцій, 13 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає їх незаконними та необґрунтованими, а тому просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку змінити, а постанову апеляційної інстанції скасувати.

Зокрема, скаржник вказує про те, що йому не були запропоновані вакантні посади, а було запропоновано прийняти участь у конкурсах на вакантні посади. Скаржник ні усно, ні письмово не відмовлявся від запропонованих йому посад. На підставі розпорядження Северодонецького міського голови від 29 листопада 2016 року № 389-к його було поновлено на роботі, тому розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід розраховувати за період з 07 липня 2016 року по 29 листопада 2016 року. Клопотання про розгляд справи за участі скаржника не заявлено.

17 січня 2017 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрите касаційне провадження, витребувана справа, встановлений строк для подання заперечень.

17 лютого 2017 року відповідачем надані письмові заперечення на касаційну скаргу в яких вказано на безпідставність та необґрунтованість доводів скаржника. Відповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Вищим адміністративним судом України справа до розгляду не призначалася.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду та визначений склад колегії суддів: Шарапа В. М.- головуючий суддя, судді - Бевзенко В. М., Данилевич Н. А.).

На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 31 травня 2019 року № 549/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Шарапи В. М., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 31 травня 2019 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2019 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

ІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 переведено на посаду директора департаменту з юридичних питань та контролю міської ради на підставі розпорядження міського голови № 64-К від 04 травня 2011 року.

ОСОБА_1 працював у Сєвєродонецькій міській раді на посаді директора департаменту з юридичних питань та контролю міської ради з 04 липня 2011 року. Середньомісячна заробітна плата станом на 01 липня 2016 року складала 8084,04грн., сума середньоденної заробітної плати складала 425,48 грн.

Відповідно до копії Розпорядження міського голови Сєвєродонецької міської ради № 126 від 18 квітня 2016 року, секретарем ради ОСОБА_2 скликано одинадцяту (чергову) сесію міської ради сьомого скликання.

Відповідно до копії рішення одинадцятої сесії Сєвєродонецької міської ради сьомого скликання № 400 від 28 квітня 2016 року «Про затвердження структури та чисельності виконавчих органів Сєвєродонецької міської ради» згідно п.8 вирішено реорганізувати з 07 липня 2016 року департамент з юридичних питань та контролю міської ради, виключивши зі структури виконавчих органів міської ради департамент з юридичних питань та контролю та скоротивши посаду директора департаменту з юридичних питань та контролю міської ради; відділу з юридичних питань та правових питань департаменту з юридичних питань та контролю міської ради перейменувати у відділ з юридичних питань міської ради та ввести його до структури виконавчих органів міської ради.

Відповідно до копії попередження про наступне звільнення від 06 травня 2016 року, перший заступник міського голови, голова комісії Коростельов А. В. повідомив ОСОБА_1 - директора департаменту з юридичних питань та контролю міської ради про майбутнє звільнення 06 липня 2016 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України та запропоновано вакантні посади станом на 06 травня 2016 року за списком у додатку.

Відповідно до копії протоколу № 3 засідання комісії з питань проведення реорганізації у виконавчих органах міської ради від 01 липня 2016 року, ОСОБА_1 - директор департаменту з юридичних питань та контролю міської ради, ознайомився із інформацією і відмовився від запропонованої йому пропозиції.

Відповідно до копії списку вакансій станом на 01 липня 2016 року у виконавчих органах Сєвєродонецької міської ради за конкурсом вакантні посади заступника начальника юридичного відділу та начальника юридичного відділу.

Відповідно до копії розпорядження міського голови м. Сєвєродонецька № 219-К від 02 липня 2016 року ОСОБА_1 , директора департаменту з юридичних питань та контролю міської ради, звільнено з роботи 06 липня 2016 року у зв`язку із скороченням штату працівників виконавчих органів Сєвєродонецької міської ради за п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньої місячної заробітної плати і грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. Відповідно до копії довідки Сєвєродонецької міської ради № 3138 від 06 липня 2016 року.

06 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату працівників виконавчих органів Сєвєродонецької міської ради - з посади директора департаменту з юридичних питань та контролю міської ради за п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі розпорядження від 02 липня 2016 року № 219-К.

Не погоджуючись з вищенаведеними обставинами, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)

4. Конституція України

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

5. Закон України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу», в редакції чинній станом на час спірних правовідносин (далі - Закон № 3723-XII).

Відповідно до ст.1 Закону № 3723-XII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Згідно зі статтями 9 і 30 Закону № 3723-XII правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України від 10 грудня 1971 року № 322-VIII (далі - КЗпП України).

Так, згідно ч. 1 ст. 30 Закону № 3723-XII, державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), а також з підстав, визначених цією статтею. Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені КЗпП України, якщо інше прямо не передбачено

6. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР).

Відповідно до ч .2 ст. 42 Закон № 280/97-ВР у разі звільнення з посади сільського, селищного, міського голови у зв`язку з достроковим припиненням його повноважень або його смерті, а також у разі неможливості здійснення ним своїх повноважень повноваження сільського, селищного, міського голови здійснює секретар відповідної сільської, селищної, міської ради. Секретар сільської, селищної, міської ради тимчасово здійснює зазначені повноваження з моменту дострокового припинення повноважень сільського, селищного, міського голови і до моменту початку повноважень сільського, селищного, міського голови, обраного на позачергових виборах відповідно до закону, або до дня відкриття першої сесії відповідної сільської, селищної, міської ради, обраної на чергових місцевих виборах, крім випадків дострокового припинення повноважень сільського, селищного, міського голови відповідно до Закону України «Про військово-цивільні адміністрації».

Згідно п.п. 8, 20, ч. 4 ст. 42 Закону № 280/97-ВР сільський, селищний, міський голова: 8) скликає сесії ради, вносить пропозиції та формує порядок денний сесій ради і головує на пленарних засіданнях ради; 20) видає розпорядження у межах своїх повноважень.

7. Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2011 року № 2493-III регулює правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування, визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-III).

Відповідно до ст. 1 Закону № 2493-III - служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Статтею 2 Закону № 2493-III визначено, що посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Підстави припинення служби в органах місцевого самоврядування окреслені статтею 20 Закону № 2493-III, яка унормовує: «Крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України, а також у разі: порушення посадовою особою місцевого самоврядування Присяги, передбаченої статтею 11 цього Закону; порушення умов реалізації права на службу в органах місцевого самоврядування (стаття 5 цього Закону); виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню на службі, чи недотримання вимог, пов`язаних із проходженням служби в органах місцевого самоврядування (стаття 12 цього Закону); досягнення посадовою особою місцевого самоврядування граничного віку перебування на службі в органах місцевого самоврядування (стаття 18 цього Закону).

8. Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 42 КЗпП України встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.

Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

Згідно ч. 1, 3 статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом від 29 липня 1993 року № 58, де прямо зазначається, що час звільнення вважається останній день роботи».

Тобто день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Подібна правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема в постанові К/9901/67262/18, К/9901/68510/18 від 03 квітня 2019 року.

Останнім днем роботи позивача було 06 липня 2016, тобто цей день вважається і днем звільнення працівника.

Враховуючи вищевикладене, доводи скаржника про те, що роботодавцем не був витриманий двомісячний термін, та звільнення позивача повинно було відбутися 07 липня 2016 року є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 липня 2016 року в адміністративній справі № 428/3278/16-а за позовом Казакова В. В . до Сєвєродонецької міської ради Луганської області про визнання незаконним відкриття та проведення засідання сесії, визнання незаконними та скасування рішень, визнано незаконним відкриття та проведення 16 лютого 2016 року засідання шостої (позачергової) сесії Сєвєродонецької міської ради Луганської області сьомого скликання; визнано незаконним та нечинним з моменту набрання цією постановою суду законної сили рішення Сєвєродонецької міської ради Луганської області від 16 лютого 2016 року № 99 «Про обрання секретаря міської ради». Постанова набрала чинності 06 вересня 2016 року на підставі ухвали Донецького апеляційного адміністративного суду

Ухвалю Донецького апеляційного адміністративного суду від 06 вересня 2016 року залишена без змін постанова Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 липня 2016 року по адміністративній справі № 428/3278/16-а.

Таким чином, рішення Сєвєродонецької міської ради Луганської області від 16 лютого 2016 року № 99 «Про обрання секретаря міської ради» вважається нечинним та втратила свою дію з 06 вересня 2016 року.

Конституційний Суд України у пункті 5 Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) дійшов наступного висновку.

Зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

Конституційний Суд України зазначає, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд вважає, що:

- за органом місцевого самоврядування (далі - ОМС) законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження ОМС самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування;

- зі змісту частини другої статті 144 Конституції України та частини десятої статті 59 Закону № 280/97-ВР вбачається, що рішення ОМС та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, це не позбавляє ОМС права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України).

- в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). ОМС є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, ОМС не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між ОМС і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп.

- ненормативні правові акти ОМС є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

З огляду на викладене колегія суддів відхиляє посилання скаржника на незаконність чинного рішення внаслідок відсутності повноважень ОСОБА_2 , оскільки, тільки з 06 вересня 2016 року у судовому порядку було визнано обрання ОСОБА_2 секретарем міської ради незаконним та нечинним рішення Сєвєродонецької міської ради Луганської області від 16 лютого 2016 року № 99 «Про обрання секретаря міської ради», а на час прийняття оскаржуваного рішення ОСОБА_2 відповідно до Закону № 280/97-ВР та Регламенту Сєвєродонецької міської ради VII скликання, мав повноваження на скликання сесії та видання розпорядження.

Також, Суд відхиляє доводи скаржника про те, що йому не були запропоновані вакантні посади, а було запропоновано прийняти участь у конкурсах на вакантні посади, з огляду на наступне.

Як було встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, 06 травня 2016 року, на засіданні комісії з питання проведення реорганізації у виконавчих органах міської ради (аркуш справи 48) на виконання рішення Сєвєродонецької міської ради від 28 квітня 2016 року № 400, було попереджено Директора Департаменту з юридичних питань та контролю міської ради ОСОБА_1 про майбутнє звільнення, та було запропоновано вакантні посади які маються у виконавчих органах Сєвєродонецької міської ради станом на 06 травня 2016 року, з якими позивач ознайомився та скріпив своїм підписом попередження (аркуш справи 50).

01 липня 2016 року на засіданні комісії з питання проведення реорганізації у виконавчих органах міської ради (аркуш справи 52) позивача знову ж таки було ознайомлено та запропоновано вакансії у виконавчих органах Сєвєродонецької міської ради, з якими позивач ознайомився та скріпив підписом.

Твердження скаржника про те, що йому не були запропоновані вакантні посади, а було запропоновано прийняти участь у конкурсах на вакантні посади колегія суддів не приймає до уваги, оскільки розпорядженням міського голови від 04 липня 2016 року № 222-К «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 30 червня 2016 року № 211-К «Про проведення конкурсів у виконавчих органах міської ради» були внесені певні зміни, зокрема скасований конкурс на зайняття вакантної посади заступника начальника юридичного відділу.

Також, розпорядженням міського голови від 05 липня 2016 року № 224-К «Про скасування конкурсу на заміщення посади начальника юридичного відділу міської ради» було скасовано проведення конкурсу на заміщення посади начальника юридичного відділу.

Позивач був ознайомлений зі змістом вказаних розпоряджень міського голови.

За таких обставин, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду апеляційної інстанції у справі, якими доводи скаржника відхилено.

Європейським судом з прав людини у рішенні у справі «Трофимчук проти України» від 28 жовтня 2010 року, № 4241/03 (п. 54) зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1).

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів виходила з того, що всі обґрунтування сторін були перевірені та проаналізовані судом апеляційної інстанції, їм було надано належну правову оцінку. Жодних підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції в касаційній скарзі не зазначено.

Відповідно до частин першої - третьої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає викладені в касаційній скарзі доводи безпідставними, а висновки судів першої та апеляційної інстанцій - правильними, обґрунтованими, та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, з огляду на що і підстави для зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у справі № 428/8276/16-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов