Справа № 500/976/19
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10327/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області,

на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року (суддя Мартиць О.І., час ухвалення 14:36 год., місце ухвалення м.Тернопіль, дата складання повного тексту 13.08.2019 року),

в адміністративній справі №500/976/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області,

про визнання протиправною та скасування вимоги,

встановив:

У квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ДФС у Тернопільській області (правонаступником якого є ГУ ДПС у Тернопільській області), в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2018р. №Ф-2356-53 на суму 15819,54 грн..

Відповідач позову не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на адміністративний позов, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС у Тернопільській області від 14.11.2018р. №Ф-2356-53 на суму 15819,54 грн.. Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Тернопільській області в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в сумі 768,40 грн..

З цим рішенням суду першої інстанції від 08.08.2019 року не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду прийняте з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що позивач перебував на податковому обліку в Гусятинській ДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області як фізична особа-підприємець з 06.06.2002р. по 21.12.2018р., а платником єдиного соціального внеску зареєстрований 06.06.2002р.. У позивача рахується 11 стан «припинено, але не знято з обліку». Згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника загальна сума недоїмки позивача з загального соціального внеску станом на 31.10.2018 р. становила 15819,54 грн., яка нарахована за 2017 рік та за 9 місяців 2018 року. На дату формування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2018 р. позивач не перебував в стані припинення підприємницької діяльності та не був знятий з обліку як платник єдиного соціального внеску. Щодо висновків суду першої інстанції про припинення підприємницької діяльності позивача за рішенням суду, то апелянт зазначає, що оскільки позивач не був знятий з обліку в контролюючому органі, тому не відбулося скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 шляхом виключення його державним реєстратором з Реєстру суб`єктів підприємницької діяльності. Звертає увагу апелянт на те, що процедура зняття з обліку платників податків та припинення підприємницької діяльності позивачем не завершена, тому позивач в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є платником єдиного соціального внеску. Таким чином, зазначає апелянт, що відповідачем правомірно нараховано позивачу суму єдиного соціального внеску із встановленого у звітному періоді його мінімального розміру безвідносно до факту отримання ОСОБА_1 доходу.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 08.08.2019 року та винести нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_1 апеляційної скарги не визнав, у суді апеляційної інстанції подав відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, які з`явились в засідання суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з врахуванням наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, позивач ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець 04.06.2002р. та з 06.06.2002р. перебував на податковому обліку. Державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності здійснено 21.12.2018р. за судовим рішенням номер запису 2002993 (а.с. 28-29).

Також встановлено, що 14.11.2018р. ГУ ДФС у Тернопільській області сформовано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2356-53, якою позивача зобов`язано сплатити заборгованість зі сплати єдиного внеску в розмірі 15819,54 грн., у т.ч. недоїмка - 15819,54 грн. (а.с. 30).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суб`єкт владних повноважень не надав, і суд не встановив, доказів наявності законних підстав для винесення оскаржуваної Вимоги №Ф-2356-53 від 14.11.2018р. про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску за період 2017 року і 9 місяців 2018 року, оскільки підприємницьку діяльність позивача припинено за рішенням суду від 06.03.2014 р. в адміністративній справі №819/239/14-а, яке набрало законної сили.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі Закон №2464-VI).

Так, відповідно до статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особипідприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з ч.ч.1 і 2 ст.5 вказаного Закону, облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, ведеться в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування, а щодо застрахованих осіб, які є учасниками накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - учасниками накопичувальної пенсійної системи), - з національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та Пенсійним фондом. Взяття на облік осіб, зазначених у пунктах 1, 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Зняття з обліку платників єдиного внеску, зазначених в абзацах другому, п`ятому та сьомому пункту 1 та пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюється органами доходів і зборів на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, платників єдиного внеску - фізичних осіб - підприємців, - на підставі відомостей з реєстраційної картки, наданих державним реєстратором, після проведення передбачених законодавством перевірок платників та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці шостому пункту 1 та пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», - за їхньою заявою після проведення передбачених законодавством перевірок платників, звірення розрахунків та проведення остаточного розрахунку, а платників єдиного внеску, зазначених в абзаці восьмому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - за їхньою заявою.

З матеріалів справи видно, що під час винесення спірної Вимоги №Ф-2356-53 від 14.11.2018р. про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску, позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань».

Однак, з матеріалів справи видно, що постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 березня 2014 року у справі №819/239/14-а, яка набрала законної сили 21.03.2014 року, задоволено адміністративний позовом Гусятинської ОДПІ ГУ Міндоходів у Тернопільській області та припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (а.с. 11).

Водночас, у резолютивній частині цієї постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 березня 2014 року у справі №819/239/14-а зазначено: копію постанови направити учасникам адміністративного процесу, а також Державному реєстратору на виконання вимог, встановлених статтею 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», після набрання даною постановою законної сили.

Докази виконання вказаного судового рішення в матеріалах справи є відсутніми.

Також колегія суддів враховує, що згідно облікової картки ФОП ОСОБА_1 підприємницької діяльності він не здійснював, а відповідачем облікована лише заборгованість з ЄСВ за період, починаючи з 09.02.2018 р. (а.с. 33-39).

Відповідно до ст.46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця проводиться у разі: прийняття фізичною особою - підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності; смерті фізичної особи - підприємця; постановлення судового рішення про оголошення фізичної особи померлою або визнання безвісно відсутньою; постановлення судового рішення про визнання фізичної особи, яка є підприємцем, недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності; постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця.

Порядок позбавлення такого статусу визначений ст.49 цього Закону, відповідно до якої суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи-підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи-підприємця.

Дата надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця вноситься державним реєстратором до журналу обліку реєстраційних дій.

Державний реєстратор зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем заповнити реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця у зв`язку з постановленням судового рішення, внести до Єдиного державного реєстру запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем у зв`язку з постановленням судового рішення та в той же день видати (надіслати поштовим відправленням з описом вкладення) їй повідомлення про внесення такого запису.

Тобто, законом установлений чіткий механізм дій державних органів та суду у випадку набрання законної сили рішення суду щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, при цьому метою таких дій є внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою.

Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що державним реєстратором судове рішення, а саме постанова Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 березня 2014 року у справі №819/239/14-а, якою припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , була виконана.

Разом з тим, відповідно ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів звертає увагу на те, що за ініціативою податкового органу в судовому порядку було припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 .. При цьому підставою для такого рішення слугувало неподання протягом року до податкового органу передбачених законодавством податкових декларацій, бухгалтерської звітності та інших документів та відомостей, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів (ч.2 ст.46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»).

Незважаючи на наявність такого судового рішення, державним реєстратором не було внесено до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем у зв`язку з постановленням судового рішення.

Також ініціатор припинення підприємницької діяльності податковий орган не вжив протягом тривалого періоду будь-яких дій щодо належної реалізації своїх повноважень.

В той же час, належне виконання судового рішення не призвело б до розглядуваної ситуації, а позивач був би позбавлений статусу суб`єкта господарювання, а відтак й платника єдиного соціального внеску.

Подальше невиконання судового рішення призвело до нарахування відповідачем суми боргу з єдиного соціального внеску позивачу, при цьому, в такій ситуації значення вищевказаного рішення суду повністю нівелюється зі сторони відповідних органів, що є неприпустимим.

Водночас, у позивача виникли обґрунтовані сподівання про те, що податковим органом будуть вжиті всі заходи для виключення запису про нього як фізичної особи-підприємця, зняття його з податкового обліку, тощо, оскільки саме суб`єкт владних повноважень був ініціатором припинення його підприємницької діяльності.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що відповідно до п.4.1.4 пп.4.1 ст.4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Оскільки Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного соціального внеску за розглядуваних обставин, а із системного аналізу його норм слідує, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні вказаного Закону позивач за наведених обставин не може вважатися платником єдиного внеску як фізична особа-підприємець, що виключає його обов`язок по сплаті єдиного внеску.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, слідує, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків слід віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (справи «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що винесена відповідачем спірна Вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2018 року не відповідає критерію «пропорційності», адже у такий спосіб не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи позивача.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач безпідставно виніс Вимогу №Ф-2356-53 від 14.11.2018р. про сплату боргу (недоїмки) позивачем по єдиному внеску в сумі 15819,54 грн., а тому заявлений позов є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Згідно п.6 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет спору, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243 ч.3, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року в адміністративній справі №500/976/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправною та скасування вимоги залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом строку визначеного статтею 329 КАС України.

Головуючий: В. В. Гуляк
Судді: Н. В. Ільчишин
Р. Й. Коваль
Повний текст постанови складено 05.12.2019 року