Справа № 826/8871/18
Суддя: Беспалов Олександр Олександрович
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8871/18 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: судді-доповідача: Беспалова О. О., суддів: Ключковича В. Ю., Пилипенко О. Є., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року (місце ухвалення: місто Київ, час ухвалення та дата складання повного тексту не зазначені) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про:

- визнання дій в частині звільнення позивача від тимчасового виконання обов`язків до сплину терміну, на який на ОСОБА_1 наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 31 жовтня 2017 року № 5364 було покладено виконання обов`язків за вакантною посадою заступника начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, а також в період тимчасової непрацездатності протиправними;

- визнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 06 лютого 2018 р. № 108о/с в частині, що стосується ОСОБА_1 ;

- визнання дій в частині виплати грошового забезпечення у період з 06 лютого 2018 року по 07 березня 2018 року у меншому розмірі, а саме за посадою начальника відділу забезпечення діяльності управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції, протиправними;

- зобов`язання здійснити перерахунок розміру грошового забезпечення у період з 06 лютого 2018 року по 07 березня 2018 року фактично виплаченого позивачу за посадою начальника відділу забезпечення діяльності управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції та розміру грошового забезпечення у період з 06 лютого 2018 року по 07 березня 2018 року, який підлягав сплаті при виконанні обов`язків за вакантною посадою заступника начальника Департаменту патрульної поліції;

- стягнення на користь позивача не виплаченої частини грошового забезпечення за період з 06 лютого 2018 року по 07 березня 2018 року за посадою виконуючого обов`язки заступника начальника Департаменту патрульної поліції;

- визнання протиправною відмови у наданні відпустки позивачу, як окремій категорії ветерана війни із збереженням грошового забезпечення, в порядку статті 162 Закону України «Про відпустки», з 05 березня 2018 року по 21 березня 2018 року;

- визнання протиправною відмови у наданні позивачу невикористаної частини щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2017 рік, тривалістю 30 діб;

- визнання періоду відсутності на службі з 05 березня 2018 року по 05 квітня 2018 року таким, що виник не з вини позивача та таким, що був з поважних причин;

- визнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 26 квітня 2018 року № 551 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника УПП в Дніпропетровській області»;

- визнання протиправним та скасування наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 15 травня 2018 року № 471о/с в частині звільнення начальника відділу забезпечення діяльності управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції майора поліції ОСОБА_1 . відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- поновлення майора поліції ОСОБА_1 на посаді начальника відділу забезпечення діяльності Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції з 08 березня 2018 року;

- стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 05 березня 2018 року по день поновлення на службі;

- зобов`язання надати відпустку, як окремій категорії ветерана війни із збереженням грошового забезпечення, в порядку 162 Закону України «Про відпустки», з 05 березня 2018 року по 21 березня 2018 року на підставі рапорту від 27 лютого 2018 року на ім`я начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України підполковника поліції ОСОБА_2 ;

- зобов`язання відповідача надати позивачу невикористану частину щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2017 рік, тривалістю 30 діб на підставі рапорту від 02 березня 2018 року на ім`я начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України підполковника поліції ОСОБА_2 з 22 липня 2018 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, вважаючи, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, посилаючись у оскаржуваному рішенні на вимоги частини першої-третьої статті 69 Закону України «Про Національну поліцію» не надав належної оцінки обов`язковій умові передбаченій законодавцем, а саме: наявності згоди поліцейського, який займає штатну посаду, на покладення на нього тимчасового виконання обов`язків за іншою посадою, що фактично є погодженням сторонами істотних умов проходження служби, в тому числі з урахуванням обсягу і змісту службових повноважень та місця проходження служби (в контексті необхідності вирішення поліцейським соціально-побутових потреб, пов`язаних із зміною місця проживання на узгоджений сторонами період).

Крім того, апелянт зауважує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки обставині зміни усталеного способу життя у вигляді переїзду до м. Києва з м. Дніпра, у зв`язку з чим позивачем були понесені витрати матеріального характеру.

Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції зроблено законодавчо не обґрунтований висновок про право начальника ДПП з власної ініціативи, безпідставно, без будь-яких обґрунтувань, у період непрацездатності поліцейського, змінити або скасувати погоджені суттєві умови проходження служби, які впливають на розмір грошового забезпечення, місце проходження служби, обсяг повноважень, які необхідно виконувати поліцейському.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції допустив неправильне тлумачення норм Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС від 06.04.2016 р. № 26. Зокрема, абзац другий пункту 2 розділу II цього Порядку визначає, що строк тимчасового виконання обов`язків за посадою обчислюється з дня видання керівником органу поліції наказу про призначення поліцейського до тимчасового виконання обов`язків за посадою і до дня видачі наказу про звільнення від виконання обов`язків за посадою. Апелянт вважає, що вказана норма визначає необхідність видання наказу про звільнення від виконання обов`язків за посадою лише по закінченню узгодженого сторонами періоду.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що він з 01.02.2018 р. по 03.03.2018 р. перебував на стаціонарному лікуванні в Центральному госпіталі МВС України, отже, в цей період користувався соціальною гарантією поліцейського та, всупереч твердженню відповідача, не мав умислу на невиконання тимчасово покладених обов`язків за вакантною посадою заступника начальника ДПП.

Крім того, апелянт акцентує увагу на тій обставині, що станом на день видання наказу від 06.02.2018 р. № 108о/с він перебував на лікарняному лише 3 робочі дні: 01.02.2018 р., 02.02.2018 р. та 05.02.2018 р., тому висновок відповідача про неефективність тимчасового виконання обов`язків вважає необґрунтованим.

Позивач наголошує, що судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що оскаржуваний наказ від 06.02.2018 р. не був доведений позивачу на момент, зокрема, подання рапортів на відпустки, тому доводи про невірне зазначення у рапортах посади апелянт вважає необґрунтованими.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що законодавством про відпустки не встановлені вимоги щодо оформлення звернень працівника про надання такої відпустки, в тому числі взагалі відсутня вимога зазначати посаду, на якій перебуває особа. Чинне законодавство не передбачає окремої підстави відмови у реалізації конституційного права на відпочинок з підстав неправильного, на суб`єктивну думку роботодавця, оформлення звернення.

Позивач зазначає, що згідно з пп. 4, 5, 17 п. 6 розділу V Положення про ДПП, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 р. № 73, саме керівник Департаменту патрульної поліції наділений повноваженнями підписувати накази ДПП та приймати рішення про надання відпусток. Відтак позивач вважає, що керівник територіального підрозділу ДПП, яким є УПП в Дніпропетровській області ДПП, не наділений повноваженнями розглядати по суті рапорт про надання відпустки та приймати рішення про видання наказу про надання відпустки або відмови у її наданні відповідно, не тільки особам, на яких покладене тимчасове виконання обов`язків на посадах ДПП, а і щодо осіб, які безпосередньо проходять службу на посадах в УПП в Дніпропетровській області ДПП

Також, на думку апелянта, судом першої інстанції хоч і зазначено про можливі порушення черговості надання відпусток, визначеної у графіках надання відпусток, однак не встановлено, чи були такі графіки складені УПП в Дніпропетровській області ДПП або в ДПП та коли, згідно цих графіків, позивач мав можливість у 2018 році реалізувати своє право на отримання невикористаної частини щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2017 рік тривалістю 30 діб, та додаткової відпустки, як окремій категорії ветерана війни із збереженням грошового забезпечення, в порядку ст. 162 Закону України «Про відпустки». При цьому, у апеляційній скарзі позивач повністю заперечує підписання будь - яких графіків як в УПП в Дніпропетровській області ДПП, так і в ДПП.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що судом першої інстанції не було надано оцінки наявним в матеріалах справи доказам про те, що позивач 29.03.2018 р., 30.03.2018 р. , 02.04.2018 р., 03.04.2018 р., 04.04.2018 р., 10.04.2018 р., 11.04.2018 р. приходив до ДПП, з метою отримання рішення по рапорту від 21.03.2018 р. щодо отримання коштів на повернення до м. Дніпра.

Також, на думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки обставині, що від позивача письмових пояснень в рамках службового розслідування не вимагалось, жодних пояснень позивач не надавав, чим, на думку останнього, було допущено порушення вимог п. 6.3.6 наказу МВС «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України» від 12.03.2013 р. № 230 та ст. 14 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, якими забороняється затверджувати висновок службового розслідування без отримання від особи РНС письмового пояснення.

До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив, зареєстрований 26.11.2019 р. за вх. № 42952, у якому відповідач зазначає, що відсутність позивача на службі без поважних причин у період часу з 05.03.2018 р. по 05.04.2018 р. (тобто на протязі місяця) підтверджується затвердженим начальником ДПП Жуковим Є. О. висновком службового розслідування та іншими матеріалами службового розслідування, які наявні у матеріалах судової справі.

Відповідач звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що навіть після ознайомлення під особистий підпис 21.03.2018 р. з наказом ДПП від 06.02.2018 р. № 108 о/с позивач до виконання службових обов`язків не приступив та до моменту завершення службового розслідування і прийняття наказів ДПП від 26.04.2018 р. № 551 та від 15.05.2018 р. № 471 о/с продовжував здійснювати прогули, достеменно знаючи, що наказів про надання йому відпусток не видавалося.

Також відповідач наголошує, що згідно з доданими до матеріалів службового розслідування рапортів від 05.03.2018 р. № 2208/41/19/01-2018 та від 23.03.2018 б/н ОСОБА_1 у телефонній розмові повідомляв відповідальним за проведення службового розслідування особам, що перебуває у відпустці, тому відмовлявся прибути для надання відповідних пояснень.

Крім того, відповідач зауважує, що доданими до відзиву матеріалами, зокрема, листами управління кадрового забезпечення ДПП від 03.03.2017 р. № 2432/41/4-2018, № 2433/41/4-2018 від 03.03.2018 р., резолюціями керівництва до рапортів позивача про надання відпусток підтверджується, що відповідач не відмовляв позивачу у наданні відпусток, а наголошував про недотримання ним порядку їх погодження та подання при зверненні до начальника ДПП. Водночас відповідач одночасно роз`яснив позивачу його право повторно написати рапорти про надання відпусток за основним місцем роботи, узгодивши їх зі своїм безпосереднім керівником, що підтверджується зазначеними листами.

Відповідач зазначає, що згідно з резолюцією начальника ДПП ОСОБА_2 до рапорту позивача від 27.02.2018 р. про надання додаткової відпустки як учаснику бойових дій, яка додана до відзиву на позовну заяву: « ОСОБА_1 відпустку надати після написання рапорту по основній посаді». Зазначеними доказами спростовуються нічим не підтверджені припущення апелянта про навмисне створення відповідачем умов для його звільнення.

Отже, на переконання відповідача, останній не відмовляв позивачу у наданні відпусток, а лише наголошував на відсутність їх погодження з безпосереднім начальником, а також невірному зазначенні посади.

В частині доводів апелянта про ненадання авансу на переїзд відповідач зауважує, що після звільнення від тимчасового виконання обов`язків за посадою заступника начальника ДПП відповідач не видавав наказ про відрядження позивача до м. Дніпра, відтак доводи апелянта в цій частині вважає такими, що не мають юридичного значення.

Також відповідач підтримує вірність встановлення судом першої інстанції обставини відсутності на копіях посвідчення про відрядження, талону посвідчення про відрядження відміток управлінням кадрового забезпечення ДПП.

Невмотивованість твердження апелянта про незаконність видання відповідачем наказу від 06.02.2018 р. № 108 о/с відповідач обґрунтовує тим, що «тимчасове покладення на поліцейського виконання обов`язків за вакантною посадою» означає непостійне і нетривале (не більше чотирьох місяців) покладення виконання службових обов`язків, зокрема, за вакантною посадою на поліцейського, який вже займає штатну посаду в органі (підрозділі) Національної поліції, за його згодою. Тимчасове виконання обов`язків поліцейським не означає звільнення поліцейського з посади, яку він займає постійно. Метою покладення тимчасового виконання поліцейським обов`язків за вакантною посадою Законом визначена службова необхідність.

В частині доводів апелянта про відсутність його згоди на звільнення від тимчасового виконання обов`язків відповідач зауважує, що статтею 69 Закону не передбачено отримання згоди від поліцейського, на якого покладено тимчасове виконання обов`язків за вакантною посадою, на його звільнення від тимчасового виконання обов`язків за такою посадою. Тобто згода поліцейського потрібна лише при покладенні тимчасового виконання обов`язків.

Відповідач також вважає, що видання наказу від 06.02.2018 р. № 108 о/с під час перебування позивача на лікарняному не свідчить про його незаконність, оскільки звільнення від тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою не є звільненням позивача із основної штатної посади. При цьому, стаття 69 Закону не забороняє звільнення поліцейського від тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою у разі перебування на лікарняному.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 07 квітня 2016 року № 67о/с «По особовому складу» старшого сержанта поліції ОСОБА_1 призначено начальником відділу забезпечення діяльності з посадовим окладом згідно штату.

Наказом від 07 липня 2017 року № 3224 «Про тимчасове виконання обов`язків» покладено тимчасове виконання обов`язків за вакантною посадою заступника начальника Департаменту патрульної поліції на капітана поліції ОСОБА_1., начальника відділу забезпечення діяльності управління патрульної поліції в місті Дніпрі, з 07 липня 2017 року по 06 листопада 2017 року.

31 жовтня 2017 року Департаментом патрульної поліції Національної поліції України прийнято наказ № 5364, яким покладено тимчасове виконання обов`язків за вакантною посадою заступника начальника Департаменту патрульної поліції на майора поліції ОСОБА_1., начальника відділу забезпечення діяльності управління патрульної поліції в місті Дніпрі, з 08 листопада 2017 року по 07 березня 2018 року.

Згідно наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 06 лютого 2018 року № 108о/с «Про звільнення від тимчасового виконання обов`язків» заступника начальника Департаменту патрульної поліції майора поліції ОСОБА_1., начальника відділу забезпечення діяльності управління патрульної поліції в Дніпропетровській області звільнено від тимчасового виконання обов`язків.

Наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 26 квітня 2018 року № 551 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника УПП в Дніпропетровській області ДПП» за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у відсутності на службі в період з 05 березня 2018 року до 05 квітня 2018 року без поважних причин, що в свою чергу порушує вимоги пунктів 1, 4, 7 частини першої статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», статті 17, пунктів 1, 2 частини першої статті 18, частини третьої статті 91 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, враховуючи невизнання поліцейським своєї вини, ухилення від надання пояснення, надання відомостей, що не відповідають дійсності, на підставі пункту 8 частини першої статті 12 Дисциплінарного статут органів внутрішніх справ України, начальника відділу забезпечення діяльності управління патрульної поліції в Дніпропетровській області ДПП майора поліції ОСОБА_1. звільнено зі служби в поліції.

На підставі наказу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 26 квітня 2018 року № 551 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника УПП в Дніпропетровській області ДПП» 15 травня 2018 року Департаментом патрульної поліції Національної поліції України прийнято наказ № 471о/с, яким відповідно до пункту 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції по управлінню патрульної поліції в Дніпропетровській області майора поліції ОСОБА_1., начальника відділу забезпечення діяльності, з 17 травня 2018 року, з виплатою грошової компенсації за 12 діб щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за фактично відпрацьований час у календарному році.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою-третьою статті 69 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року № 580-VIII (далі - Закон № 580) встановлено, що у зв`язку зі службовою необхідністю на поліцейського, який займає штатну посаду, може бути покладено тимчасове виконання обов`язків за іншою посадою, а саме: 1) вакантною - за його згодою; 2) невакантною - у разі тимчасової відсутності або внаслідок усунення чи відсторонення від посади поліцейського, який займає таку посаду, незалежно від його згоди.

Безперервний строк тимчасового виконання обов`язків не повинен перевищувати чотирьох місяців.

Тимчасове виконання обов`язків покладається на поліцейських письмовим наказом керівника органу (закладу, установи) поліції, який уповноважений призначати на відповідну посаду згідно з цим Законом.

Підпунктом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом МВС від 06 квітня 2016 року № 260 (далі по тексту - Порядок) передбачено, що строк тимчасового виконання обов`язків за посадою обчислюється з дня видання керівником органу поліції наказу про призначення поліцейського до тимчасового виконання обов`язків за посадою і до дня видачі наказу про звільнення від виконання обов`язків за посадою.

Всупереч твердженню апелянта, вказані правові норми не регулюють питання неможливості увільнення працівника від тимчасового виконання обов`язків виключно за його згодою, що правильно визначено судом першої інстанції.

В свою чергу, доводи апелянта про зміну усталеного способу життя у зв`язку з переїздом до м. Києва з м. Дніпра не є обгрунтованими в межах даного спору, оскільки позивачем не заперечується наявність особистого волевиявлення на призначення його тимчасово виконуючим обов`язки.

Так само, колегія суддів не вбачає обґрунтованості у тлумаченні апелянтом положень Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, оскільки термін «до дня видачі наказу про звільнення від виконання обов`язків за посадою» не містить положень з яких могло вбачатися, що такий наказ може бути видано по закінченню узгодженого сторонами періоду.

Щодо доводів апелянта про перебування на стаціонарному лікуванні протягом трьох робочих днів, колегія суддів зауважує, що суд адміністративної юрисдикції не наділений повноваженнями перевіряти дискрецію керівника органу (закладу, установи) поліції, який уповноважений призначати на відповідну посаду, в частині кадрових переміщень для раціоналізації діяльності ввіреного органу (закладу, установи).

Для правильного вирішення спору суду апеляційної інстанції достатньо встановлення повноважень керівника органу на прийняття відповідних рішень та оформлення таких рішень у відповідності до чинного законодавства (дотримання процедурних питань). За цих обставин, колегія суддів не досліджує пояснення відповідачем причин увільнення позивача від виконання обов`язків, в тому числі і в частині ефективності його роботи.

Щодо доводів апелянта про те, що наказ від 06.02.2018 р. не був доведений позивачу на момент, зокрема, подання рапортів на відпустки, колегією суддів на основі матеріалів справи встановлено, що позивачу неодноразово доводилося в телефонному режимі (а. с. 91, 107, 132 Т. 1) як вказаний наказ, так і інформацію щодо проведення службового розслідування. З огляду на це, колегія суддів приходить до висновку, що позивач був достеменно обізнаним із існуванням як наказу, датованого 06.02.2018 р., так і правом надати письмові пояснення в ході службового розслідування.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності доводів позивача про незаконність прийняття наказу від 06 лютого 2018 року № 108о/с в період його непрацездатності, оскільки звільнення від тимчасового виконання обов`язків на законодавчому рівні не містить обмежень для роботодавця.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апелянта, що згідно з пп. 4, 5, 17 п. 6 розділу V Положення про ДПП, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 р. № 73, саме керівник Департаменту патрульної поліції наділений повноваженнями підписувати накази ДПП та приймати рішення про надання відпусток.

Натомість, як свідчать матеріали справи, відповідач не відмовляв позивачу у наданні відпусток з підстав відсутності компетенції, натомість вказав на відсутність погодження безпосереднього керівника та невірність зазначення посади позивача.

У відповідності до ч. 3 ст. 62 Закону № 580 поліцейський під час виконання покладених на нього обов`язків підпорядковується тільки своєму безпосередньому та прямому керівнику.

В межах даного спору, колегія суддів дотримується позиції, що обов`язок відповідача щодо надання відпустки не є абсолютним у випадку недобросовісності працівника щодо належного оформлення відповідної заяви (рапорту).

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 580 поліція забезпечує безперервне та цілодобове виконання своїх завдань. Кожен має право в будь-який час звернутися за допомогою до поліції або поліцейського.

Зазначаючи про відсутність обов`язку отримувати будь - які погодження на надання відпусток та відсутність відповідного графіку відпусток, позивач положень вказаної норми не врахував, мотивуючи відповідача дбати про інтерес позивача без дотримання балансу у відношенні інтересів суспільства, нехтуючи обов`язком поліції з безперервного та цілодобового виконання завдань.

Крім того, колегія суддів звертає особливу увагу на ту обставину, що позивач не звертався з відповідними рапортами повторно, бажаючи отримати відпустку саме на посаді заступника начальника Департаменту патрульної поліції. Таким чином, позивач здійснив штучні перешкоди для отримання відпустки, що не може бути підставою для висновку про протиправність дій та бездіяльності відповідача.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необгрунтованість доводів позивача щодо неможливості прибути до місця роботи у зв`язку з невиділенням на ці цілі коштів, оскільки належних доказів направлення позивача саме у відрядження матеріали справи не містять. Фінансування витрат поліцейських на інші цілі чинним законодавством не передбачено.

З огляду на що, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права, що між тим, до неправильного вирішення справи не призвело, а тому наявні підстави для його зміни в резолютивній частині.

У відповідності до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 про визнання дій протиправними, скасування наказів, зобов`язання вчинити дії, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Суддя-доповідач О. О. Беспалов
Суддя В. Ю. Ключкович
Суддя О. Є. Пилипенко

(Повний текст постанови складено 05.12.2019 р.)