Справа № 280/1253/19
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 листопада 2019 року справа № 280/1253/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П. (доповідач),

суддів: Дурасової Ю.В., Прокопчук Т.С.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі № 280/1253/19 (справа розглянута в спрощеному провадженні 30.07.2019, суддя Татаринов Д.В.) за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління з питань праці Запорізької міської ради про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до суду з позовом про визнання протиправною та скасування постанови Управління з питань праці Запорізької міської ради (далі відповідач) про накладення штрафу від 15 лютого 2019 року №ОМС-ЗП419/1055/НД/АВ/П/ТД-ФС.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року в задоволенні адміністративного позову позивача було відмовлено.

З рішенням суду першої інстанції не погодилася позивач, нею була подана апеляційна скарга. В скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неналежну оцінку судом доказів, що надавалися на спростування висновків акту перевірки щодо виявлених порушень, позивач просить скасувати рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року та прийняти нове про задоволення позову.

Від відповідача на адресу суду надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача. У відзиві відповідач стверджує, що погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає рішення законним і обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Представник позивача у судовому засіданні наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги та скасуванні оскарженого рішення суду першої інстанції.

Представники відповідача просили рішення суду у даній справі залишити без змін, а скаргу позивача - без задоволення.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

З матеріалів справи встановлено, що за результатами письмового звернення про використання праці неоформлених працівників, на підставі підпункту 3 пункту 5 Порядку № 295, начальником Управління з питань праці Запорізької міської ради видано наказ від 29 січня 2019 року № 37р про організацію інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 та направлення на проведення заходу державного нагляду (контролю) від 29 січня 2019 року №28н (а.с.10).

Уповноваженими особами Управління з питань праці Запорізької міської ради у період з 31 січня 2019 року по 01 лютого 2019 року проведене інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань виявлення неоформлених трудових відносин за місцем проведення нею господарської діяльності: квест-кімнат Аритмія за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .

За наслідком інспекційного відвідування складено акт від 01 лютого 2019 року №ОМС-ЗП419/Ю55/НД/АВ. В акті зафіксовано виявлені порушення, зокрема, допуск громадянки ОСОБА_2 до стажування на посаді адміністратора квест-кімнати без укладання трудового договору, що є порушенням ч.1,3 ст.24 КЗпП України (а.с.7-9, 26-28).

На підставі акту контролюючим органом винесено постанову від 15 лютого 2019 року №ОМС-ЗП419/Ю55/НД/АВ/П/ТД-ФС, якою до позивача застосовано штраф у сумі 125 190 грн. на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України (а.с.29).

Вважаючи постанову протиправною, позивач звернулася до суду з позовом про її скасування.

Суд першої інстанції в задоволенні позовних вимог відмовив, дійшовши висновку про допущення з боку позивача порушень вимог ч.1, 3 ст.24 КЗпП України, та як наслідок, правомірність накладення штрафу.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Визначення трудового договору міститься у статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

За змістом статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення", визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 (далі - Порядок № 509).

Позивача притягнуто до відповідальності з накладенням штрафу за те, що ОСОБА_2 була допущена до стажування на посаді адміністратора квест-кімнати без укладання трудового договору в порушення вимог ст.26 КЗпП України.

Визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є встановлення наявності ознак трудових правовідносин з фізичною особою ОСОБА_2 ..

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_1 (Замовник) з однієї сторони та ОСОБА_2 (виконавець) з іншої уклали договір від 09.01.2019 (а.с.39).

Предмет угоди виконання робіт з адміністрування квест - кімнати. Замовник зобов`язується оплатити виконану роботу згідно з актом виконаних робіт, в якому зазначається результат виконаної роботи. Виконавець виконує роботи у вільний час (п.1.3 угоди) . Відповідно до п.3.1 угоди сума винагороди визначається в останній день кожного місяця на підставі акту виконаних робіт з розрахунку 100грн за гру.

З акту виконаних робіт, долученого до матеріалів справи (а.с.40), вбачається, що робота, обумовлена угодою від 09.01.2019року, виконувалася виконавцем сім разів за січень місяць, тобто не мала регулярного характеру постійно виконуваних робіт, як це, зазвичай відбувається під час виконання трудового договору, і полягала в забезпеченні реалізації замовленої гри в квест-кімнаті. Оплата за виконану роботу здійснювалася одноразово, в сумі, обумовленій договором.

Доказів того, що ОСОБА_2 мала визначене робоче місце чи підпорядковувалася внутрішньому трудовому розпорядку, мала конкретний графік чи розпорядок трудового дня, за яким працювала, матеріали справи не містять.

Сама ОСОБА_2 в письмових поясненнях вказала, що вона зустрічала людей, проводила з ними інструктаж та контролювала процес гри, графік її роботи гнучкий. Тобто, її праця не мала характеру постійно виконуваних робіт.

Пояснення самої ОСОБА_2 щодо проходження стажування суд оцінює критично, оскільки вона вказала, що стажування відбувається за укладеною трудовою угодою, а сама угода, що укладалася між нею та ФОП ОСОБА_1 дійсно названа як трудова, хоча за змістом прописаних умов та предмету, це є угода з надання послуг.

Зі свого боку відповідач не надав належних доказів на підтвердження доводів про фактичні трудові відносини позивача з ОСОБА_2 чи проходження останньою саме стажування на посаді адміністратора закладу. Суду не надано роздруківки посадових обов`язків адміністратора закладу щоб мати можливість співставити роботи, про виконання яких вказала ОСОБА_2 у своїх поясненнях, з відповідними обов`язками такої штатної одиниці, хоча в акті перевірки йдеться про те, що під час інспекційного відвідування іншої квест-кімнати, за іншою адресою, де також здійснює господарську діяльність ФОП ОСОБА_1 , була штатна посада адміністратора, яку займала за трудовою угодою ОСОБА_3 .. Згідно акту перевірки у адміністратора ОСОБА_3 був чітко визначений трудовий розпорядок дня, працює вона 5 днів на тиждень, з визначеним робочим часом з 10.00 до 18.00 год, отримує заробітну плату двічі на місяць. ОСОБА_2 в своїх поясненнях таких відомостей щодо розпорядку її трудового дня не наводила.

Таким чином, на думку колегії суддів, позивачем спростовано висновки відповідача про допущені нею порушення вимог трудового законодавства, а саме ч.1,3 ст. 24 КЗпПУ, а отже штраф нараховано позивачці безпідставно.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржена позивачем постанова про накладення штрафу за порушення вимог трудового законодавства підлягає скасуванню.

Висновки суду першої інстанції є помилковими, з огляду на що, наявні підстави для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог.

Оскільки позов підлягає задоволенню у повному обсязі, з урахуванням вимог ст.139 КАС України, витрати позивача на сплату судового збору при зверненні до суду першої інстанції з позовом, та при подачі апеляційної скарги мають бути відшкодовані за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суб`єкта владних повноважень.

Керуючись п.2 ч.1 ст.315, п.3 ч.1 ст.317, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі №280/1253/19 скасувати та прийняти нове судове рішення.

Позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову від 15.02.2019року №ОМС-ЗП419/1055/НД/АВ/П/ТД-ФС, прийняту начальником Управління з питань праці Запорізької міської ради про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 125 190 грн.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління з питань праці Запорізької міської ради (, адреса: 69044, м. Запоріжжя, майдан Профспілок, буд.5) судові витрати у розмірі 3 129,76 грн (три тисячі сто двадцять дев`ять гривень сімдесят шість копійок), з яких 1251,91 грн сплаченого судового збору за подачу позовної заяви та 1877,85грн. - за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 28.11.2019р.

Повний текст постанови виготовлено 03.12.2019р.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Ю. В. Дурасова

суддя Т.С. Прокопчук