Справа № 320/3550/19
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року № 320/3550/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Державної установи "Бориспільська виправна колонія (№119)" до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась Державна установа "Бориспільська виправна колонія (№119)" ( надалі - позивач) з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (надалі - відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 05.04.2019 №, № та № (з урахуванням уточнених позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані рішення Головного управління ДФС у Київській області є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки Державна установа «Бориспільська виправна колонія (№119)» не є роботодавцем, а особи, засуджені до позбавлення волі, не є найманими працівниками позивача в розумінні Кодексу законів про працю України, що виключає обов`язок сплати позивачем грошових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску. Крім того, позивач вказує, що не погоджуючись з оспорюваними податковими повідомлення - рішеннями, в порядку ст. 56 Податкового кодексу України, ним було подано скаргу до Державної фіскальної служби України. Проте, вказана скарга була розглянута з порушенням термінів, визначених абзацом 2 пункту 56.9 статті 56 Податкового кодексу України, що має наслідком повне задоволення скарги на користь платника податків та як наслідок, скасування податкових повідомлень-рішень.

Ухвалою суду від 19.08.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у даній справі.

Відповідач позов не визнав, просив суд у його задоволенні відмовити повністю з мотивів, наведених в письмовому відзиві на позові.

Ухвалою суду від 16.08.2019 постановлено подальший розгляд справи здійснювати у порядку загального провадження.

Протокольною ухвалою суду від 22.10.2019 задоволено клопотання позивача про уточнення позовних вимог та здійснено заміну відповідача Головного управління ДФС у Київській області на Головне управління ДПС у Київській області у порядку процесуального правонаступництва.

Протокольною ухвалою суду від 07.11.2019 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті на 21.11.2019.

У судове засідання, призначене на 21.11.2019, сторони, належним чином повідомлені про час, місце та дату судового розгляду, не з`явились. Водночас, представник позивача надав через канцелярію суду клопотання про розгляд справи за його відсутності у порядку письмового провадження. Відповідач будь-яких клопотань чи заяв про відкладення чи розгляд справи за його відсутності, не надсилав.

Враховуючи наведене, керуючись статтею 205 КАС України, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що Державна установа «Бориспільська виправна колонія (№119)» зареєстрована 12.09.2000, номер державної реєстрації 2, код за .

Державна установа «Бориспільська виправна колонія (№119)» є бюджетною неприбутковою організацією, входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України, органом управління якої є Міністерство юстиції України відповідно до Положення про Державну установу «Бориспільська виправна колонія (№119)», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2018 №2183/1.

На підставі ст. 70 Податкового кодексу України, наказу ГУ ДФС у Київській області від 31.01.2019 №212, посадовими особами відповідача проведено планову виїзну перевірку Державної установи «Бориспільська виправна колонія (№119)» з питань правильності обчислення, повноти і своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період діяльності з 01.01.2016 по 31.12.2018.

За наслідками перевірки посадовими особами відповідача складено Акт перевірки від 11.03.2019 №183/10-36-13-04/08563719.

Вказаною перевіркою встановлено порушення позивачем, зокрема:

- п. 176.2 ст. 176, пп.168.1.2, пп.168.1.5, пп.168.1.6 п.168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, а саме, встановлено несвоєчасне перерахування податку з доходів фізичних осіб з нарахованого та виплаченого доходу за відповідні звітні періоди із заробітної плати засуджених на загальну суму 120605,41 грн., в тому числі за 2016 рік на 43444,90 грн., за 2017 рік - 28973,47 грн., за 2018 рік - 48187,04 грн.;

- п. 119.2 ст. 119 та п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України у результаті неподання в повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів;

- п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме, занижено суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підлягає сплаті із доходів, нарахованим засудженим до позбавлення волі громадянам, на загальну суму 547843,31 грн., у тому числі за 2016 рік на 164892,30 грн., за 2017 рік - 196647,64 грн., за 2018 рік - 186303,37 грн.;

- пп. 168.1.2 пп. 168.1.5, пп. 168.1.6 п. 168.1 ст. 168, п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, а саме, згідно із наданими для перевірки щоденними виписками банків та платіжними дорученнями, встановлено неповне перерахування військового збору з нарахованого та виплаченого доходу засудженим до позбавлення волі громадянам, на загальну суму 26074,64 грн., у тому числі за 2016 рік на 11290,53 грн., за 2017 рік - 10995,57 грн., за 2018 рік - 3788,57 грн.

На підставі вищезазначеного акту, ГУ ДФС у Київській області винесено податкові повідомлення-рішення від 05.04.2019 № про застосування штрафних санкцій в сумі 510,00 грн., № про збільшення суми грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені на суму 44325,75 грн., № про збільшення суми грошового зобов`язання з податків та зборів, у тому числі з податку на доходи фізичних осіб, пені в сумі 203208,45 грн.

Не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивачем, керуючись ст. 56 Податкового кодексу України, надіслано скаргу до Державної фіскальної служби України від 18.04.2019 вих.№19-2140, яка отримана Державною фіскальною службою 26.04.2019, про що свідчить розписка у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення №911.

У травні 2019 року Державною фіскальною службою України рішенням про продовження строку розгляду скарги від 15.05.2019 вих. №22317/6/99-99-11-05-01-25 продовжено строк розгляду скарги ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)» від 18.04.2019 №19-2140 в частині оскарження податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС у Київській області від 05.04.2019 №, №, № по 24.04.2019 (включно).

Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, інших рішень щодо продовження строку розгляду вказаної скарги від Державної фіскальної служби України до канцелярії позивача не надходило.

20 червня 2019 року за вхідним №1741 до канцелярії ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)» надійшло рішення Державної фіскальної служби України від 13.06.2019 вих. №27259/6/99-99-11-05-01-25 про результати розгляду скарги ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)» від 18.04.2019 №19- 2140 (вх. ДФС №15846/6 від 26.04.2019) в частині оскарження податкових повідомлень - рішень ГУ ДФС у Київській області №, №, №, яким Державна фіскальна служба України залишила без змін податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області від 05.04.2019 №, №, №, а скаргу ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)» без задоволення.

Позивач, вважаючи, що оскаржувані рішення є незаконними та протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає, що відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно з пунктом 15.1 статті 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Пунктом 38.2 статті 38 Податкового кодексу України передбачено, що сплата податку та збору здійснюється платником податку безпосередньо, а у випадках, передбачених податковим законодавством, - податковим агентом, або представником платника податку.

Відповідно до п. 54.2 ст. 54 Податкового кодексу України грошове зобов`язання щодо суми податкових зобов`язань з податку, що підлягає утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету в разі нарахування/виплати доходу на користь платника податку - фізичної особи, вважається узгодженим податковим агентом або платником податку, який отримує доходи не від податкового агента, в момент виникнення податкового зобов`язання, який визначається за календарною датою, встановленою розділом IV цього Кодексу для граничного строку сплати податку до відповідного бюджету.

Згідно з пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до пп. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України передбачено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Згідно підпункту 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України, якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Згідно з підпунктом 168.4.7 пункту 168.4 статті 168 Податкового кодексу України відповідальність за своєчасне та повне перерахування сум податку до відповідного бюджету несе юридична особа або її відокремлений підрозділ, що нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід.

Підпунктом 171.1 пункту 171 Податкового кодексу України передбачено, що собою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Згідно з пунктом 16 підрозділу 10 „Інші перехідні положення Розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України, із змінами та доповненнями, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних сил України, встановлюється військовий збір.

Відповідно до підпункту 1.4 пункту 16і підрозділу 10 Розділу XX Податкового кодексу України нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідно до підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 ПК до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що обов`язок з утримання та сплати сум податку з доходів фізичних осіб, військового збору та єдиного внеску із заробітної плати платника податку покладається на роботодавця такого платника.

Приймаючи оскаржувані рішення, відповідач виходив із того, що позивач має утримувати та сплачувати податок з доходів фізичних осіб, військовий збір та єдиний внесок із доходів (заробітної плати) засуджених до позбавлення волі осіб. Проте, позивач із таким висновком не погоджується та вважає, що він не є роботодавцем засуджених, а тому не має обов`язку утримувати спірні податки та збори.

Суд не погоджується із таким твердженням позивача та зазначає наступне.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 13 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-IV підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: 6) трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Згідно частини другої статті 60 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК) праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

За змістом частини 118 КВК засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати, їх трудові відносини регулюються загальними нормами законодавства про працю, за винятком особливостей, встановлених вимогами кримінально-виконавчого законодавства, зокрема в частині прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу та ін.

Трудові відносини всіх працівників регулює Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП), який встановлює, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3).

За змістом частини другої статті 2 КЗпП працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Під трудовим договором частина перша статті 21 КЗпП визначає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Одним із видів трудового договору є строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (статті 21 КЗпП).

У світлі спірних правовідносин слід відмітити, що низка чинних законодавчих актів дають чітке визначення поняття «роботодавець» - власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності або уповноважений ним орган чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю; особа, яка найняла працівника за трудовим договором (контрактом).

Таким чином, укладаючи із фізичною особою строковий трудовий договір, власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності або уповноважений ним орган чи фізична особа набувають правового статусу роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 60 КВК засуджені до обмеження волі залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, як правило, на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою.

Згідно статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 № 108/95-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно частини другої статті 120 КВК у виправних колоніях на особовий рахунок засуджених, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці, зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як п`ятдесят відсотків нарахованого їм місячного заробітку.

Засудженим, які мають заборгованість за виконавчими документами, незалежно від усіх відрахувань належить виплачувати не менш як двадцять п`ять відсотків загальної суми заробітку.

Частиною першою статті 60 КВК передбачено, що засуджені можуть залучатися без оплати праці лише до робіт з благоустрою виправних центрів і прилеглих до них територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення виправних центрів продовольством. До цих робіт засуджені залучаються в порядку черговості в неробочий час і не більш як на дві години на день.

Відповідно до частини першої статті 120 КВК праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що право на працю засуджених до позбавлення волі реалізується шляхом укладення строкового трудового договору із відповідними виправними центрами. За таким трудовим договором засуджені виконують визначену роботу, за що відповідний виправний центр виплачує їм на особовий рахунок винагороду - заробітну плату.

Таким чином, використовуючи працю засуджених до позбавлення волі, позивач укладає з ними строковий трудовий договір, тобто, є їх роботодавцем у розумінні викладених вище норм.

Суд звертає увагу, що трудові відносини засуджених, дійсно, мають свої особливості, проте їх характер та відповідні обмеження не дають підстав вважати, що позивач як державна установа - виправна колонія, використовуючи працю засуджених за трудовим договором, не є їх роботодавцем та не виплачує їм за виконану роботу заробітну плату. Засуджені до позбавлення волі, у даному випадку, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами (але повністю не позбавлені їх).

Жодних особливих застережень щодо обов`язку виправних колоній як роботодавців утримувати та сплачувати спірні податки та збори із заробітку засуджених норми чинного законодавства не містять, а відсутність прямих вимог щодо такого обов`язку для виправних колоній не перешкоджає застосуванню загальних положень законодавства.

При цьому, як це прямо визначено частинами першими статей 60-1, 122 КВК засуджені до обмеження волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Особливості фінансування позивача, організації роботи, забезпечення штатними документами тощо, жодним чином не скасовує обов`язок позивача сплачувати спірні податки та збори і подавати у повному обсязі спірну податкову звітність.

Тому, враховуючи викладені обставини, помилковим є висновок позивача про відсутність у нього обов`язку щодо сплати податку на доходи фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі.

Подібну позицію щодо застосування викладених норм права було висловлено Вищим адміністративним судом України у постанові від 01.02.2017 по справі № 811/1968/13-а.

При цьому, суд звертає увагу, що в матеріалах справи містяться договори, укладені між ДУ "Бориспільська виправна колонія (№119)" (виконавець) та ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№119)" (замовник), згідно яких, виконавець надає в розпорядження замовнику робочу силу з числа засуджених для реалізації їх права на працю та отримання готової продукції замовником з вихідної сировини.

Також, договорами передбачено, що замовник веде табель на робітників із числа засуджених по фактичній їх наявності і відпрацьованому часу на виробничому об`єкті із зазначенням прізвищ працюючих, табельних номерів, професій і встановлених розрядів.

За умовами вказаних договорів, роботи, виконані робітниками із числа засуджених, оплачуються замовником відповідно до їх кількості та якості відповідно до норм та розцінок оплати праці, встановленими нормативно-правовими актами Мінюсту, на рахунки виконавця.

При цьому, з нарахованого місячного заробітку, пенсій та іншого доходу засуджених, які працювали на виробництві, виконавцем утримуються кошти за призначенням та в порядку, визначеним Інструкцією про умови праці та заробітну працю засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 07.03.2013 №396/5.

При цьому, оплата виконаних робіт робітниками із числа засуджених, зараховується виконавцем на особові рахунки засудженим.

Тобто, кошти, отримані внаслідок праці засуджених, замовником перераховувалися на рахунок позивача.

Перевіркою встановлено та зафіксовано у акті перевірки /том 1 а.с.80/, що первинними документами обліку, відповідно до яких здійснювалися нарахування і виплата найманим особам доходів, були табеля робочого часу, відомості нарахування та виплати заробітної плати, табеля обліку використання робочого часу, платіжні відомості, видаткові касові ордери, чекова книжка, виписки банку з розрахункового рахунку БВК№119.

При цьому, як убачається з копій розрахунково-платіжних відомостей по нарахуванню заробітної плати засудженим виробництва, позивачем по суті виконувалася функція податкового агента в частині сплати податку на військовий збір та перераховувалася заробітна плата на особові рахунки засуджених, з урахуванням відрахувань на комунально-побутові послуги.

Також, в матеріалах справи містяться накази про призначення засуджених на різні посади та табелі робочого часу, які свідчать про те, що позивач є роботодавцем робітників із числа засуджених, та являється податковим агентом у розумінні вимог Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ШААС від 27.09.2019 у справі 580/908/19.

Крім того, не заслуговують на увагу і доводи позивача, про те, що скарга позивача на оскаржувані податкові повідомлення - рішення розглянута Державною фіскальною службою України з порушенням термінів, визначених абзацом 2 пункту 56.9 статті 56 Податкового кодексу України, що має наслідком повне задоволення скарги на користь платника податків та як наслідок, скасування податкових повідомлень-рішень, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 56 Податкового кодексу України, у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Контролюючий орган, який розглядає скаргу платника податків, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом 20 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника податків поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку.

Керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу може прийняти рішення про продовження строку розгляду скарги платника податків понад 20-денний строк, визначений у пункті 56.8 цієї статті, але не більше 60 календарних днів, та письмово повідомити про це платника податків до закінчення строку, визначеного у пункті 56.8 цієї статті.

Якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків.

Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Як убачається з матеріалів справи, не погоджуючись із зазначеними податковими повідомленнями-рішеннями, позивачем, керуючись ст. 56 Податкового кодексу України, надіслано скаргу до Державної фіскальної служби України від 18.04.2019, яка отримана 26.04.2019.

У травні 2019 року Державною фіскальною службою України рішенням про продовження строку розгляду скарги від 15.05.2019 продовжено строк розгляду скарги ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)» від 18.04.2019 в частині оскарження податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС у Київській області від 05.04.2019 №, №, № по 24.04.2019 (включно).

20 червня 2019 року на адресу позивача надійшло рішення Державної фіскальної служби України від 13.06.2019 про результати розгляду скарги ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)» від 18.04.2019, яким залишено без змін податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області від 05.04.2019 №, №, №, а скаргу ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)» без задоволення.

При цьому, аналізуючи рішення Державної фіскальної служби України, судом встановлено, що рішенням про продовження строку розгляду скарги від 15.05.2019 продовжено строк розгляду скарги ДУ «Бориспільська виправна колонія (№119)» від 18.04.2019 №19-2140 по 24.04.2019, тобто, фактично Державною фіскальною службою України було допущено помилку у зазначенні місяця, до якого продовжено строк розгляду скарги.

При цьому, враховуючи норми статті 56 Податкового кодексу, логічним є висновок, що скарга розглянута без порушення строків, визначених цією статтею та в межах 60 днів, що спростовує висновки позивача.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що приймаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідач діяв у межах повноважень, у спосіб, що визначені законодавством України, та з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішень, тобто обгрунтовано.

Таким чином, позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

У зв`язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.