Справа № 480/1793/19
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: С.В. Воловик
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 р. Справа № 480/1793/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Ральченка І.М. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Фонду державного майна України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.08.2019, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 02.09.19 по справі № 480/1793/19

за позовом ОСОБА_1

до Фонду державного майна України , Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області

про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області, в якому просив:

- скасувати наказ Фонду державного майна України від 16.05.2019 №152-р. "Про звільнення ОСОБА_1 ", оскільки Фондом державного майна України при його звільненні не дотримано вимоги діючого законодавства;

- зобов`язати Фонд державного майна України поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна по Сумській області з 14.05.2019;

- стягнути з Фонду державного майна України середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 14.05.2019 по день прийняття судового рішення.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано Наказ Фонду державного майна України № 152-д від 16.05.2019 "Про звільнення ОСОБА_1 ".

Поновлено ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ід.н. НОМЕР_1 ) на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області (40035, м. Суми, вул. Харківська, 30/1, код 21124686).

Стягнуто з Фонду державного майна України (01133, м. Київ, вул. Генерала Алмазова, 18/9, код 00032945) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ід.н. НОМЕР_1 ) заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 18.05.2019 по 22.08.2019 в сумі 48 432, 00 (сорок вісім тисяч чотириста тридцять дві) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 15 135, 00 (п`ятнадцять тисяч сто тридцять п`ять) грн. 00 коп., допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржуване рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зокрема, в обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що оскаржуваний наказ №152-р від 16.05.2019 "Про звільнення ОСОБА_1 " без надання відпусток, не забезпечив право позивача на отримання невикористаних відпусток з наступним звільненням за його бажанням при його звільненні, унеможливив отримання відпусток ОСОБА_1 по справі №818/2883/14 від 25.04.2018 року, яке вступило в силу 27.08.2018 та унеможливив ОСОБА_1 скористатися правами та гарантіями, передбаченими діючим законодавством, оскільки час відпустки включається, зокрема, у стаж роботи, що дає право на трудову пенсію.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Фонд державного майна України звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржуване рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що процедура попередження та звільнення ОСОБА_1 відбулася з дотриманням вимог Закону України "Про державну службу" та КЗпП України, тому висновок суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ про звільнення є протиправним не відповідає нормам матеріального права.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить відмовити Фонду державного майна України повністю в задоволенні апеляційної скарги на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 по справі №480/1793/19.

Фонд державного майна України надав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні апеляційної скарги.

На підставі положень п. 1 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що під час проходження ОСОБА_1 публічної служби на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області, 17.01.2019 Фондом державного майна України був прийнятий Наказ № 40 про реорганізацію регіональних відділень (т. 1 а.с. 24), відповідно до якого утворено Регіональне відділення Фонду державного майна по Полтавській та Сумській областях, як юридичну особу публічного права, реорганізувавши шляхом злиття Регіональне відділення Фонду державного майна по Полтавській області та Регіональне відділення Фонду державного майна по Сумській області.

У зв`язку з реорганізацією, 01.03.2019 ФДМУ направило начальнику новоутвореної установи лист з проханням надати обґрунтовані пропозиції щодо переведення працівників, які займають посади начальників, перших заступників та заступників регіональних відділень що реорганізуються (т. 1 а.с. 61).

06.03.2019 відповідачам від ОСОБА_1 була подана заява у якій він просив надати йому з 21.03.2019 не використані протягом минулих років відпустки з наступним звільненням у зв`язку з реорганізацією (т. 1 а.с. 17-18).

У відповідь на вказану заяву ФДМУ повідомив позивача про те, що вирішення питань надання відпусток працівникам регіональних відділень, належить до компетенції керівників цих відділень (т. 1 а.с. 19), а РВ ФДМУ по Сумській області відмовило у наданні відпусток з тих підстав, що рішення суду, яким зобов`язано надати відпустки, оскаржується в касаційному порядку, а також через те, що Графіком відпусток відпустка позивача передбачена в інший період (т. 1 а.с. 21).

Відповідаючи на запит ФДМУ про надання обґрунтованих пропозицій, Регіональне відділення Фонду державного майна по Полтавській та Сумській областях у листі від 05.03.2019 запропонувало, зокрема, перевести ОСОБА_1 на посаду завідувача сектором внутрішньої безпеки та запобігання корупції (т. 1 а.с. 62).

13.03.2019 ОСОБА_1 було вручено попередження про наступне вивільнення, у якому, одночасно, запропонована вакантна посада завідувача сектором внутрішньої безпеки та запобігання корупції Регіонального відділення Фонду державного майна по Полтавській та Сумській областях (т. 1 а.с. 64) та з переведенням на яку, позивач не погодився.

14.05.2019 ОСОБА_1 був ознайомлений з іншими вакантними посадами, на які пропонувалось переведення (т. 1 а.с. 67-69) від яких позивач відмовився.

Наказом № 152-р від 16.05.2019 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області з 17.05.2019. Підставою для звільнення визначено попередження про наступне вивільнення (т. 1 а.с. 71).

Позивач, не погоджуючись із звільненням з займаної посади звернувся із зазначеним позовом до суду.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення про задоволення позову виходив з того, що оскаржуваний наказ про звільнення є необґрунтованим та прийнятим без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, у зв`язку з чим, не відповідає критеріям, встановленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є протиправним, а позовні вимоги про його скасування такими, що підлягають задоволенню.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи ОСОБА_1 про недотримання відповідачами статті 3 Закону України «Про відпустки» внаслідок ненадання йому відпустки з подальшим звільненням відповідно до поданої 06.03.2019 заяви, як підставу для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу, тому позовні вимоги в цій частині залишив без задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частина 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч.6 ст.43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначаються Законом України «Про державну службу» (далі Закон №889-VІІІ).

Відповідно до ст.1 Закону №889-VІІІ (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Положеннями ч.1 ст.83 Закону №889-VІІІ передбачено підстави припинення державної служби, в тому числі:4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VІІІ, підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Відповідно до ч.3 ст.87 Закону №889 процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 492 Кодексу законів про працю України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників при реорганізації, ліквідації, скороченні чисельності або штату, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника лише в тому разі, коли запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду або роботу за відповідною професією (спеціальністю), чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Відповідно до частини 1 статті 42 Кодексу законів про працю України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають його кваліфікації.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, нормативне тлумачення частини 1 статті 40, частин 1 і 3 статті 492 Кодексу законів про працю України, дає підстави для висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Під час розгляду справи встановлено, що рішення про реорганізацію та утворення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях прийнято 17.01.2019 (т. 1 а.с. 24), а штатний розпис новоутвореної установи затверджений 26.02.2019 та введений в дію з 21.01.2019 (т. 1 а.с. 108).

Тобто, станом на день введення в дію штатного розпису всі посади Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях були вакантними, у зв`язку з чим повинні були пропонуватись працівникам РФ ФДМУ по Сумській області та РВ ФДМУ по Полтавській області відповідно до їх кваліфікації.

В той же час, ОСОБА_1 під час попередження про наступне вивільнення 13.03.2019 пропонувалась лише посада завідувача сектору внутрішньої безпеки та запобігання корупції (т. 1 а.с. 35), хоча станом на цей день посади першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, заступника начальника регіонального відділення-начальника Управління забезпечення реалізації повноважень у Сумській області були вакантними, але запропоновані іншим особам (т. 1 а.с. 211).

Суд зазначає, що факт пропонування певної посади працівнику не змінює її статусу як вакантної, оскільки вакантною вона перестає бути лише з моменту призначення на неї конкретної особи.

З матеріалів справи вбачається, що на посаду першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях згідно з Наказом № 69-р від 19.03.2019 був призначений ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 217 звор. бік), на посаду заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, згідно з Наказом № 64-р від 19.03.2019 був призначений ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 217), на посаду заступника начальника регіонального відділення-начальника Управління забезпечення реалізації повноважень у Сумській області, згідно з Наказом № 70-р від 19.03.2019 був призначений ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 218).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 відповідно до своєї кваліфікації не міг обіймати вказані посади, так само, як і доказів того, що позивач має меншу кваліфікацію і продуктивність праці, порівняно з особами, які призначені на ці посади.

Крім того, у письмових поясненнях (т. 1 а.с. 206 звор. бік), наданих на вимогу суду першої інстанції, ФДМУ зазначило 28 посад, які міг обіймати позивач відповідно до своєї кваліфікації. Втім, фактично ОСОБА_1 у травні 2019 року пропонувалось лише 8 посад (т. 1 а.с. 67).

Доказів того, що всі перелічені у письмових поясненнях (т. 1 а.с. 206 звор. бік) посади, які міг обіймати позивач, не були вакантними, Фонд державного майна України не надав.

Судом першої інстанції правомірно враховано, що ФДМУ та РВ ФДМУ по Сумській області ні у відзивах, ні під час судового розгляду справи не повідомили, чому ОСОБА_1 була запропонована посада завідувача сектору внутрішньої безпеки та запобігання корупції, з яких міркувань вони виходили, пропонуючи саме цю посаду, а не інші посади, які позивач міг обіймати.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що пропонування ОСОБА_1 лише однієї посади за наявності інших вакантних посад, свідчить про недотримання відповідачами вимог частини 1 статті 40, частин 1 і 3 статті 492 Кодексу законів про працю України при звільненні позивача.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ про звільнення є необґрунтованим та прийнятим без урахування всіх обставин, що мають значення для його прийняття, у зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Що стосується посилань ОСОБА_1 про недотримання відповідачами статті 3 Закону України «Про відпустки» внаслідок ненадання йому відпустки з подальшим звільненням відповідно до поданої 06.03.2019 заяви, як підставу для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про відпустки», за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

За змістом вказаної норми, обов`язок роботодавця надати працівникові за його бажанням невикористані відпустки виникає лише тоді, коли цей працівник звільняється з будь-яких підстав, крім звільнення за порушення трудової дисципліни.

Як убачається зі змісту заяви позивача від 06.03.2019 (т. 1 а.с. 17-18) останній просив надати йому невикористані відпустки на виконання Рішення суду від 25.04.2018 по справі № 818/2883/14 та, в подальшому, звільнити у зв`язку з реорганізацією.

Втім, фактично, станом на день подання заяви, ОСОБА_1 не підлягав звільненню ні у зв`язку з реорганізацією, ні з інших підстав, у зв`язку з чим, ця обставина не впливає на спірні правовідносини та не може бути підставою для скасування наказу про звільнення.

З урахуванням наведеного колегією суддів не приймаються зазначені посилання апелянта ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно абз.2 п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2018 по справі № 826/16311/16 закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235, статті 240-1 КЗпП, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Враховуючи, що ОСОБА_1 оскаржуваним наказом було звільнено саме з посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області, необхідно поновити позивача саме на даній посаді.

Згідно із ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, що наказом № 152-р від 16.05.2019 ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області 17 травня 2019 року (т. 1 а.с. 71).

Згідно з Довідкою РВ ФДМУ по Сумській області № 11 від 22.07.2019, середньоденний заробіток позивача складає 756, 75 грн., а середньомісячний 15 135, 00 грн. (т. 1 а.с. 159)

З огляду на те, що часом вимушеного прогулу ОСОБА_1 є період з 18.05.2019 по 22.08.2019, тобто, 3 місяці та 4 дні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з Фонду державного майна України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 18.05.2019 по 22.08.2019 в сумі 48 432, 00 грн. ((3 х 15 135, 00) + (4 х 756, 75)).

Також, правильним є висновок суду першої інстанції про допущення до негайного виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області та стягнення на його користь заробітної плати за один місяць в розмірі 15 135, 00 грн., зважаючи на приписи ч. 1 ст. 371 КАС України.

Посилання Фонду державного майна України на те, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Сумській області припинило свою діяльність, тому поновити позивача неможливо, колегія суддів вважає необґрунтованими з наступних підстав.

Верховний Суд України у постанові від 16 жовтня 2012 року у справі № 21-267а12 дійшов висновку, що у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП). Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглося його попереднє місце роботи. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Виходячи із положень трудового законодавства, незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли підприємство повністю ліквідоване.

Відповідно, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач повинен бути поновлений на посаді заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області.

В той же час, посилання Фонду державного майна України на не можливість нести фінансову відповідальність за іншу юридичну особу, є необґрунтованим, оскільки стягнення заборгованості по заробітній платі безпосередньо з Регіонального відділення не призведе до негайного поновлення прав позивача. При цьому, при вирішенні цієї справи судом першої інстанції правильно враховано підпорядкованість Регіональних відділень Фонду державного майна України, яке є головним розпорядником бюджетних коштів.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Фонду державного майна України - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.08.2019 по справі № 480/1793/19 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.М. Ральченко Г.Є. Бершов