Справа № 640/8615/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

05 грудня 2019 року № 640/8615/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1
до Головного управління Держгеокадастру у Київській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі також - відповідач), в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо відмови видати дозвіл на розроблення проекту землеустрою про відведення у власність земельної ділянки за клопотанням ОСОБА_1 про надання дозволу розроблення проекту землеустрою про відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області (за межами населених пунктів);
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області ухвалити наказ (рішення) організаційно - розпорядчого характеру за заявою ОСОБА_1 про надання дозволу розроблення проекту землеустрою про відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2.0 га, згідно з графічними матеріалами, поданими в якості додатку до клопотання про надання дозволу на розроблення проекту відведення, - за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області (за межами населених пунктів).
Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачем, який, зокрема, є учасником бойових дій, маючи намір отримати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована на території Кагарлицької міської ради за межами населеного пункту, 21.01.2019 року подано відповідну заяву до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із необхідними документами.
Водночас, 03.03.2019 року позивачем отримано лист відповідача про відмову у виданні такого дозволу, на тій підставі, що бажана до відведення земельна ділянка розташована на землях Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області, що можуть бути розпайовані у встановленому порядку згідно із Законом України від 06.06.2003 року «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».
З огляду на те, що у позивача наявна довідка Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 22.04.2019 року №1931, відповідно до якої, відповідна земельна ділянка являє собою землі запасу, не входить до адміністративних меж міста Кагарлик та до земель пайового фонду і не виділялася громадянам України як земельна частка (пай), ОСОБА_1 , вважає відмову Головного управління Держгеокадастру у Київській області у видачі дозволу на розроблення проекту землеустрою про відведення у власність земельної ділянки протиправною та просить задовольнити позов в повному обсязі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2019 року відкрито провадження у справі. Задоволено клопотання позивача про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Через канцелярію суду 04.07.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву.
Відповідач просить відмовити у задоволенні позову з огляду на те, що останнім відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, яку бажає отримати позивач, оскільки зазначена земельна ділянка розташована на землях Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області, що можуть бути розпайовані у порядку, встановленому Законом України від 06.06.2003 року «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».
Окрім того, відповідачем зазначено, що судом не можуть вирішуватися питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.
Через канцелярію суду 15.07.2019 року позивачем подано відповідь на відзив, в якому підтримано позицію, викладено у позовній заяві.
Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим 18.10.2017 року.
Відповідно до довідки Кагарлицького районного військового комісаріату від 05.09.2018 року №1729, старший лейтенант ОСОБА_1 в період з 12.01.2017 року по 10.05.2017 року; з 23.05.2017 року по 17.07.2017 року, з 04.08.2017 року по 31.10.2017 року, з 31.10.2017 року по 10.01.2018 року безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції, забезпеченні проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі /районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.
21.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із клопотанням (вхід. від 24.01.2019 року) в порядку статей 118 та 121 Земельного кодексу України, в якому просить надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Кагарлицької міської ради (за межами населеного пункту).
До клопотання додано, зокрема, графічні матеріали з позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки та її орієнтовні розмірі.
Листом Головного управління Держгеокадастру у Київській області за вих. №1059/0-1464/0/17-19 від 22.02.2019 року повідомлено позивача, що до клопотання позивача додано графічний матеріал, відповідно до якого вбачається, що бажана до відведення земельна ділянка розташована на землях Кагарлицьої міської ради Кагарлицького району Київської області, що можуть бути розпайовані у встановленому порядку згідно із Законом України від 06.06.2003 року «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»..
Враховуючи вищезазначене, у Головного управління Держгеокадастру у Київській області відсутні підстави для надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Кагарлицької міської ради.
Вважаючи відмову протиправною, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Підстави набуття права на землю шляхом передачі земельних ділянок у власність встановлюються нормами Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768-III (із змінами і доповненнями).
За приписами частин шостої та сьомої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
За змістом частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Суд звертає увагу, що частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України встановлено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а саме: надати дозвіл або відмову в наданні такого дозволу.
Так само, вказаною нормою визначено вичерпний перелік підстав для відмови особі в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у межах безоплатної приватизації, при цьому зобов`язує орган державної влади або орган місцевого самоврядування у випадках ухвалення рішення про відмову в надані такого дозволу належним чином мотивувати причини цієї відмови.
Дозвіл або відмова у його наданні є змістом відповідного індивідуального правового акту.
Водночас, частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України не визначено, в якій саме правовій формі вирішується це питання. Зокрема, чи необхідно приймати відповідне рішення органу з цього питання чи достатньо відповіді у формі листа.
Правовий статус Головних управлінь Держгеокадастру в областях визначено відповідним Положенням, яке затверджене наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.16 №333, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 року за № 1391/29521 (далі також - Положення №333).
Пунктом 8 Положення №333 передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.
Згідно з пунктом 84 Типової інструкції з діловодства в територіальних органах Держгеокадастру, затвердженої Наказом Держгеокадастру від 15.10.2015 року № 600 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі також - Інструкція), накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, адміністративно-господарських, кадрових питань.
При цьому пунктом 123 вказаної Інструкції визначено, що службові листи складаються з метою обміну інформацією між установами як: відповіді про виконання завдань, визначених в актах органів державної влади, дорученнях вищих посадових осіб; відповіді на запити, звернення; відповіді на виконання доручень установ вищого рівня; відповіді на запити інших установ; відповіді на звернення громадян; відповіді на запити на інформацію; ініціативні листи; супровідні листи.
Відповідно до підпункту 11 пункту 10 начальник Головного управління підписує накази Головного управління.
Відповідно до Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.05 №34/5, наказ, розпорядження, постанова, рішення (далі - розпорядчий документ) - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається суб`єктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.
Отже, за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, останнім має видаватися відповідний наказ, відтак рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або відмова в наданні такого дозволу повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу Головного управління Держгеокадастру в області.
Разом з тим, оформлення цього рішення у формі листа-відповіді є неналежною формою рішення суб`єкта владних повноважень у розумінні вищенаведених норм законодавства.
Відсутність належним чином оформленого наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову у наданні такого дозволу після спливу встановленого законом строку розгляду клопотання особи, не зважаючи на факт надіслання відповідачем заявнику листа від вих.№1059/0-1464/0/17-19 від 22.02.2019 року, свідчить про те, що компетентним органом не прийнято жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом.
Отже, має місце протиправна бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Київській області.
Аналогічного висновку щодо застосування вищенаведених норм права дійшов Верховний Суд у постановах від 11.04.2018 у справі №806/2208/17, від 08.11.2019 у справі №826/14746/16, що враховується судом в силу положень частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Оскільки відповідачем не прийнято жодного передбаченого законом рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 , а лише надіслано позивачу лист №1059/0-1464/0/17-19 від 22.02.2019 року, у якому повідомлено про відсутність підстав для надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність, судом не оцінюється вказані відповідачем у листі підстави відмови, оскільки такий документ не є рішенням суб`єкта владних повноважень (індивідуальним актом) у розумінні пункту 19 частини першої статті 4, частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), відтак не може бути предметом судового розгляду.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що відповідач, у даному випадку, не вчиняв дій щодо відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, натомість допустив протиправну бездіяльність, не прийнявши жодного з передбачених статтею 118 Земельного кодексу України рішень.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.
Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачено у частині шостій статті 118 Земельного кодексу України, у визначений законом строк, належним та ефективним способом захисту прав позивача є визнання протиправною бездіяльності Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо не розгляду у передбачений законодавством спосіб клопотання ОСОБА_1 від 21.01.2019 року (24.01.2019 року) про видачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га на території Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області (за межами населених пунктів).
Аналогічного висновку щодо правозастосування у спірних відносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 29.08.2019 року у справі №420/5288/18.
Суд акцентує увагу на тому, що позивач звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Київській області із клопотанням у порядку, визначеному частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України, а не у відповідності до вимог Закону України "Про звернення громадян". А тому, відповідне звернення має бути розглянуто з дотриманням вимог саме земельного законодавства, а не законодавства про звернення громадян.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Київській області ухвалити наказ (рішення) організаційно - розпорядчого характеру за заявою ОСОБА_1 про надання дозволу розроблення проекту землеустрою про відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га, згідно з графічними матеріалами, поданими в якості додатку до клопотання про надання дозволу на розроблення проекту відведення, - за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області (за межами населених пунктів), суд зазначає наступне.
Конституційним Судом України в своєму рішенні від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 зазначено, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
При цьому, частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (із змінами і доповненнями) встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа № 30210/96).
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
З огляду на те, що прийняттю відповідного рішення про задоволення або відмову у задоволенні клопотання про видачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства передує розгляд цього клопотання компетентним суб`єктом владних повноважень, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.
Водночас, керуючись частиною другою статті 9 КАС України, суд дійшов висновку, що ефективним способом захисту прав позивача у межах вирішення цих спірних правовідносин є необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача у передбачений Земельним кодексом України строк розглянути клопотання ОСОБА_1 від 21.01.2019 року (вх. від 24.01.2019 року) про видачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області (за межами населених пунктів) й видати за наслідками його розгляду наказ по суті порушеного у клопотанні питання у відповідності з вимогами статті 118 Земельного кодексу України.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі Hirvisaari v. Finland від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, судом враховується, що згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про вихід за межі позовних вимог та задоволення позову частково.
Щодо розподілу судових витрат суд зауважує, що відповідно до частини тринадцятої статті 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви до адміністративного суду.
Інших витрат позивачем не заявлено.
У порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 139 КАС України судові витрати не підлягають вирішенню.
Керуючись статтями 6, 9, 73-80, 241, 245, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо не розгляду у передбачений законодавством спосіб клопотання ОСОБА_1 від 21.01.2019 року (24.01.2019 року) про видачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га на території Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області (за межами населених пунктів).
3. Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Київській області у передбачений Земельним кодексом України строк розглянути клопотання ОСОБА_1 від 21.01.2019 року (вх. від 24.01.2019 року) про видачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області (за межами населених пунктів) й видати за наслідками його розгляду наказ по суті порушеного у клопотанні питання у відповідності з вимогами статті 118 Земельного кодексу України.
4. В іншій частині відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:
Позивач: ОСОБА_1 (іпн. НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 );
Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Київській області (, адреса: 03115, м. Київ, вул. Серпова, буд. 3/14)

Повне рішення складено 05.12.2019 року.

Суддя Л.О. Маруліна