Справа № 640/21413/19
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2019-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

09 грудня 2019 року м. Київ № 640/21413/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Чудак О.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерно-комерційний банк "Капітал" Білої Ірини Володимирівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерно-комерційний банк "Капітал", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про:

- зобов`язання Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерно-комерційний банк "Капітал" Білу Ірину Володимирівну внести зміни до Реєстру акцептованих вимог кредиторів та включити кредиторські вимоги в розмірі 750924 грн до Реєстру акцептованих кредиторів та подати їх на затвердження до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Позивач в позовній заяві зазначив, що є вкладником Публічного акціонерного товариства "Акціонерно-комерційний банк "Капітал" на підставі договорів строкового банківського вкладу №l/15/lm/0200 від 17 червня 2015 року та №1/15/3т/0296 від 29 січня 2015 року.

Окрім того, позивач зазначив, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб з 20 грудня 2017 року до 02 лютого 2018 року проводив виплати коштів вкладникам Публічного акціонерного товариства "Акціонерно-комерційний банк "Капітал". Гарантовану суму в розмірі 200000 грн, що виплачується Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, ОСОБА_1 отримав 09 січня 2018 року. Водночас сума вкладу позивача перевищує гарантовану суму (200000 грн), а тому не повернуті суми вкладу (750924 грн) за договором №1/15/3ш/0296 від 29 січня 2015 року та договором №1/15/1m/0200 від 17 червня 2015 року є кредиторською вимогою до банку, яка підлягає задоволенню в черговості. З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 звернувся до відповідача з вимогою щодо включення до реєстру кредиторів, однак отримав відмову в задоволенні його вимог, оскільки останнім був пропущений строк на звернення з кредиторськими вимогами до банка, що ліквідується. Враховуючи, що строк для звернення з кредиторськими вимогами був пропущений позивачем з поважних причин, ОСОБА_1 просив поновити такий строк та задовольнити позов.

Згідно з пунктами 3, 4, 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає вона вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Отже, системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням ним владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Разом з тим, варто враховувати, що хоча публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, в якому обов`язковою є участь суб`єкта владних повноважень, все ж таки сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких саме прав особа звернулася до суду.

Так, Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (Закон -№4452-VI) регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 2 Закону №4452-VI уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За змістом статті 3 Закону №4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону №4452-VI основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону №4452-VI, серед яких, зокрема, акумулювання коштів, отриманих з джерел, визначених статтею 19 цього Закону, здійснення регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб; здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організація відчуження активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

За змістом статей 37, 54 Закону №4452-VI на Фонд, який є юридичною особою публічного права, покладено функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. У свою чергу, уповноважена особа Фонду виконує від його імені делеговані Фондом повноваження щодо забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що спір фактично обумовлений наявністю у позивача кредиторських вимог (майнових вимог до банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону №4452-VI, за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна банку.

Повноваження уповноваженої особи Фонду щодо складення реєстру акцептованих вимог кредиторів та внесення змін до цього реєстру визначені у пункті 4 частини першої статті 48 Закону №4452-VI.

В свою чергу, повноваження Фонду як ліквідатора, що закріплені у частині першій статті 48 Закону №4452-VI, збігаються за змістом із повноваженнями розпорядника майна у справі про банкрутство, які закріплені у частинах третій, п`ятій статті 22 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Відповідно до частини першої статті 52 Закону №4452-VI кошти, одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з укладених між банком і фізичною особою договорів, уповноважена особа Фонду та Фонд діють як представники сторони договірних відносин.

Таким чином, спір щодо внесення інформації до реєстру акцептованих вимог кредиторів, у тому числі щодо розміру акцептованих вимог, не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/7532/16, від 23 травня 2018 року у справі №811/568/16, від 13 червня 2018 року у справі №826/21368/15.

Згідно з частинами першою-другою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Враховуючи викладене, за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду місцевими загальними судами в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Разом з тим, суд враховує доводи заявника про звернення з даними позовними вимогами до Господарського суду міста Києва та Шевченківського районного суду міста Києва у червні та серпні 2018 року. Так, ухвалою Господарського суду міста Києва від 21 червня 2018 року у справі №910/7781/18 ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі за його позовом та роз`яснено права звернення до суду з даним позовом в порядку цивільного судочинства. В свою чергу, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року у справі №761/26815/2018 позивачу також відмовлено у відкритті провадження, оскільки, суд дійшов висновку, що даний спір стосується формування переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат, а тому є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим, з позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що останній вже отримав свою гарантовану державною суму вкладу у розмірі 200000 грн в січні 2018 року, а спір щодо решти сум вкладу, які перевищують розмір 200000 грн, тобто правовідносин, щодо яких виник спір, обумовлений наявністю кредиторських вимог (майнових вимог фізичної особи до суб`єкта господарювання - банку, що ліквідується), які задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону №4452-VI, за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна банку.

Як зазначалося вище Велика Палата Верховного Суду ще у квітні, травні та червні 2018 року висловлювалася щодо юрисдикції таких правовідносин, однак враховуючи обставини звернення позивача до судів господарської, цивільної юрисдикції та чинність хвали Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року, суд при розгляді позовної заяви ОСОБА_1 в порядку адміністративного судочинства вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 3 КАС України визначено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і практику Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до першого речення частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Враховуючи назву Конвенції, її метою є захист прав саме людини. Тлумачення усіх її положень, зокрема і статті 6, повинно відбуватися саме під цим кутом та в інтересах людини.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення Україною через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами:

- рішення від 09.12.2010 у справі "Буланов та Купчик проти України", в якому ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й зневілювала авторитет судової влади; крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції;

- рішення від 17.01.2013 у справі "Мосендз проти України", в якому ЄСПЛ визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами

Таким чином, право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції, є правом людини, якому кореспондує відповідний обов`язок держави. Складовою цього обов`язку є забезпечення незалежного, безстороннього суду, який створений та діє відповідно до закону. Саме держава повинна створити судову систему, яка здатна забезпечити право на справедливий суд.

Якщо держава запроваджує спеціалізовану судову систему, то недоліки цієї системи, зумовлені нечіткістю правового регулювання та несталою судовою практикою, не повинні мати негативних наслідків для людини.

Тобто враховуючи рішення Господарського суду міста Києва, яким відмовлено у відкритті провадження, враховуючи що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2018 року про відмову у відкритті провадження у справі №761/26815/2018 набрала законної сили, є чинною та обов`язковою для виконання, суд дійшов висновку, що відмова у відкритті провадження у даній справі з мотивів порушення юрисдикції всупереч волі особи, яка була учасником провадження, не забезпечує право людини на справедливий суд.

Отже, згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При цьому, необхідною умовою для реалізації права на звернення до адміністративного суду є пред`явлення адміністративного позову шляхом подання позовної заяви із дотриманням вимог, встановлених КАС України, насамперед статтями 160-161 цього Кодексу.

Недотримання встановленого КАС України порядку звернення до адміністративного суду, залежно від обставин може тягнути за собою залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, відмову у відкритті провадження в адміністративній справі, залишення позовної заяви без розгляду.

Згідно з частиною шостою статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що гарантовану державою суму за вкладом отримав 09 січня 2018 року. З даним позовом до Господарського суду міста Києва та Шевченківського районного суду міста Києва звернувся у червні та серпні 2018 року відповідно. До Окружного адміністративного суду міста Києва позивач звернувся 30 жовтня 2019 року, тобто більш ніж через рік після ухвалення судових рішень вищевказаними судами. Жодних причин та обставин, які перешкоджали позивачу звернутися до адміністративного суду до жовтня 2019 року, ОСОБА_1 не вказав.

Відповідно до частин першої, другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 161, 169, 248, 256 КАС України,

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерно-комерційний банк "Капітал" Білої Ірини Володимирівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про зобов`язання вчинити певні дії, - залишити без руху.

Встановити позивачу десятиденний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення вказаних у ній недоліків шляхом подання до суду:

- заяви про поновлення строку звернення до суду із зазначенням поважних причин для поновлення строку та наданням суду відповідних доказів на підтвердження існування таких обставин.

Ухвала відповідно до частини другої статті 256 КАС України набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя О.М. Чудак