Справа № 140/1812/19
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9435/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Сахарчука А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року (прийняте за правилами спрощеного позовного провадження у м. Луцьку суддею Андрусенко О.О.; дата складення рішення у повному обсязі не вказана) в справі № 140/1812 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В :

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила визнати протиправними і скасувати видані Головним управлінням ДФС у Волинській області (далі ГУ ДФС у Волинській області) вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 07.11.2018 № Ф-4796-17 та від 08.02.2019 № Ф-4796-17.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 27.02.2015 вона отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, проте 29.12.2016 право на заняття адвокатською діяльністю було зупинено; 12.10.2016 була зареєстрована як фізична особа - підприємець, проте 18.12.2017 підприємницьку діяльність було припинено. З січня 2018 року її страхувальником є Луцька міська рада, яка і по сьогодні сплачує усі податки з її доходу, зокрема і страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Вказує, що з 29.12.2016 (коли право на заняття адвокатською діяльністю було зупинено) адвокатської діяльності не здійснювала, жодних доходів від адвокатської діяльності не отримувала, натомість впродовж 2017 року здійснювала підприємницьку діяльність, за яку з січня по грудень 2017 року сплачувала єдиний соціальний внесок.

Критерієм нарахування єдиного внеску є отримання доходу та заняття незалежною професійною діяльність, однак вона фактично не займалась професійною діяльністю як адвокат та не отримувала доходу від неї; як адвокат в силу заборони заняття такою діяльністю внаслідок зупинення такого права та заняття посади службовця органу місцевого самоврядування, сплачувати єдиний внесок у своїй діяльності службовця не могла, адже за неї це здійснює страхувальник Луцька міська рада. Тому не зобов`язана була визначати базу нарахування єдиного внеску, а відтак і сплачувати єдиний внесок особисто.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило ГУ ДФС у Волинській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте без урахування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на час формування податкової вимоги позивач мала статус самозайнятої особи - адвоката, яку не було ліквідовано та не знято з обліку в органах ДФС як платника ЄСВ; заява про зняття з обліку як платника податків була подана нею лише 14.01.2019; єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника та отриманого доходу, а відтак податковим органом правомірно нараховано їй ЄСВ як самозайнятій особі - адвокату. Крім того, позов подано з пропущенням строку звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просив апеляційну скаргу задовольнити. Позивач, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, позивач 27.02.2015 отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 803, яке з 29.12.2016 було зупинено, що підтверджено витягом з Єдиного реєстру адвокатів України (а.с. 15).

Згідно з даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 22.07.2019 за № 12.10.2016 позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець, а 18.12.2017 був внесений запис № 6007652 про припинення її підприємницької діяльності (а.с. 49 - 52).

Надалі, з 03.01.2018 вона прийнята на посаду радника міського голови, де і працює по цей час, що видно із копії її трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с. 20 - 22).

Як видно з довідки Луцької міської ради від 03.06.2019 № 26 з 03.01.2018 на заробітну плату позивача нараховується та сплачується єдиний соціальний внесок у розмірі 22 % (а.с. 19).

На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» 07.11.2018 ГУ ДФС у Волинській області сформувало вимогу за № Ф-4796-17 про сплату позивачем боргу (недоїмки), що виникла станом на 31.10.2018 у сумі 17 252,54 грн, а 08.02.2019 - нову вимогу № Ф-4796-17 про сплату позивачем боргу (недоїмки), що виникла станом на 31.01.2019 у сумі 19 709,72 грн (а.с. 13, 14).

Вважаючи, що ці вимоги є протиправними, позивач оскаржила їх до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що позивач як самозайнята особа (адвокат) не працює, відповідно доходів від незалежної професійної діяльності не отримує, тому не зобов`язана особисто сплачувати єдиний внесок у зв`язку з цим, а відтак оскаржувані вимоги винесені контролюючим органом протиправно.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано Податковим кодексом України (далі - ПК України).

За визначенням підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - ... діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих… за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464).

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464, - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; а недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2464).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску визначено статтею 9 Закону № 2464, відповідно до частин другої та третьої якої обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до абзаців третього, п`ятого частини восьмої цієї статті платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Пунктом 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VІ визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

За змістом цих норм, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій, зокрема, у постановах від 05 листопада 2018 року у справі № 820/1538/17 та від 28 березня 2019 року у справі № 820/6324, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності. При цьому, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є підставою та доказом здійснення адвокатської діяльності.

Питання зайняття адвокатською діяльністю регулюються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076), згідно зі статтею13 якого адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 31 Закону № 5076 право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється у разі подання адвокатом заяви про зупинення адвокатської діяльності.

Право на заняття адвокатською діяльністю зупиняється: з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, - з дня подання раді адвокатів регіону за адресою робочого місця адвоката відповідної заяви адвоката (пункт 1 частини третьої статті 31 Закону № 5076).

А відповідно до частин п`ятої, шостої статті 31 Закону № 5076 протягом строку зупинення права на заняття адвокатською діяльністю адвокат не має права її здійснювати.

Відомості про зупинення права на заняття адвокатською діяльністю вносяться до Єдиного реєстру адвокатів України.

Рада адвокатів України забезпечує ведення Єдиного реєстру адвокатів України з метою збирання, зберігання, обліку та надання достовірної інформації про чисельність і персональний склад адвокатів України, адвокатів іноземних держав, які відповідно до цього Закону набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні, про обрані адвокатами організаційні форми адвокатської діяльності. Внесення відомостей до Єдиного реєстру адвокатів України здійснюється радами адвокатів регіонів та Радою адвокатів України (частина перша статті 17 Закону № 5076).

Отже, правовим наслідком зупинення права на заняття адвокатською діяльністю є неможливість заняття адвокатською діяльністю на певний строк.

Як зазначено вище, позивач з 29.12.2016 на підставі заяви зупинила право на заняття адвокатською діяльністю відповідно до пункту 1 частини першої статті 31 Закону № 5076 і з цього часу та на час розгляду цієї справи судом, вона не здійснювала адвокатської діяльності та не отримувала доходу від такої діяльності, оскільки не мала усіх визначених законом підстав для здійснення адвокатської діяльності, що вказує на відсутність обов`язку сплати єдиного внеску у неї як самозайнятої особи в розумінні законодавства про зайнятість населення.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч цим приписам відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, не надав до суду жодних доказів того, що у період, за який їй нараховано суму боргу, позивач здійснювала незалежну професійну діяльність та отримувала дохід від такої діяльності.

Поряд з цим, як встановлено судом, у період з 12.10.2016 по 18.12.2017 позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець і сплачувала як така єдиний внесок; а з 03.01.2018 і по цей час працює в Луцькій міській раді на посаді радника міського голови і на її заробітну плату роботодавець нараховує та сплачує єдиний соціальний внесок.

Хоча законодавством не врегульовано особливості сплати грошових зобов`язань самозайнятою особою у разі зупинення останньою такої діяльності, проте, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції в тому, що у разі існування неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків платника податків необхідно віддавати перевагу найбільш сприятливому тлумаченню національного законодавства та приймати рішення на користь платника податків (зокрема, справи Серков проти України (заява № 39766/05), Щокін проти України (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права.

При цьому, несвоєчасність подання позивачем заяви до відповідача про припинення платника податків не змінює характеру цих правовідносин і вирішального значення для суті спору не має.

Враховуючи зазначені норми законодавства та встановлені у справі обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в тому, що позивач як самозайнята особа (адвокат) не працює, відповідно доходів від незалежної професійної діяльності не отримує, тому оскаржувані вимоги про сплату боргу, як такі, що сформовані протиправно, підлягають скасуванню.

Відповідно абзацу четвертого пункту 6 Розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України № 499 від 20.04.2015; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 р. за № 508/26953, вимога про сплату боргу (недоїмки) вважається відкликаною, якщо вимога органу доходів і зборів про сплату боргу (недоїмки) скасовується судом - у день набрання судовим рішенням законної сили.

Також, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції в тому, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки як встановлено в ході судового розгляду, про порушення своїх прав позивач дізналася лише 24 травня 2019 року, коли отримала копії оскаржуваних у цій справі вимог, а до суду звернулася 03 червня 2019 року; вказане не спростовано відповідачем належними доказами.

Що стосується решти доводів апелянта, то такі знаходяться поза межами предмета судового розгляду, а тому правового значення у спірних правовідносинах не мають.

У рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (набуло статусу остаточного 10.15.2011) Європейський Суд з прав людини зазначив: «… що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (…).

Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (…).

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (…)».

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року в адміністративній справі № 140/1812 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин
Постанова складена у повному обсязі 06 грудня 2019 року.