Справа № 160/11490/19
Суддя: Єфанова Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Єфанової О.В.
за участі секретаря судового засідання Манько К.А.
представника позивача Таряніка К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа ОСОБА_2 про визнання протиправними дії, визнання протиправними та скасування постанов, зобов`язання вчинити дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, третя особа ОСОБА_2 в якій позивач просить:
визнати протиправними дії Начальника відділу Новомосковського міськрайонного Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, щодо прийняття рішення про скасування Постанови про закінчення виконавчого провадження від 24.10.2016р. в межах виконавчого провадження № 52658294, визнати протиправною та скасувати Постанову про скасування процесуального документа 02.10.2019р. в межах виконавчого провадження № 52658294;
визнати протиправною та скасувати Постанову про арешт майна боржника від 02.10.2019р. в межах виконавчого провадження № 52658294, винесену заступником начальника відділу Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Скороход Тетяною Миколаївною;
зобов`язати заступника начальника відділу Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, ОСОБА_3 зняти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить боржнику: ОСОБА_1 , який накладений на підставі Постанови про арешт майна боржника від 02.10.2019р. в межах виконавчого провадження № 52658294 (номер запису про обтяження у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 33498229 (спеціальний розділ).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані дії вчинені на підставі абз. 4 ч.3 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження", якою передбачено: Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.
Отже, начальник відділу своєю постановою скасовує постанову або інший процесуальний документ (або їх частину) за дорученням керівника вищого органу державної виконавчої служби. Крім того, відповідно до положень ст. 74 Закону, скасування постанови державного виконавця відбувається у разі, якщо вона суперечить вимогам закону.
Проте, в матеріалах виконавчого провадження відсутнє таке доручення керівника вищого органу державної виконавчої служби, а також не встановлено порушення вимог закону.
Таким чином, дії відповідача щодо винесення оскаржуваної постанови є протиправними, оскільки відсутні правові підстави для винесення постанови про скасування процесуального документа.
Представник відповідача надав заперечення в яких зазначив, що оскаржувані дії вчинені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому в задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.
Представник відповідача та третя особа в судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 13.10.2016 року на виконання до Новомосковського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, в порядку вимог ст.24, ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», надійшла ухвала № 11-с/774/1019/16, видана 12.10.2016 року Апеляційним судом Дніпропетровської області про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони відчуження, розпорядження у будь-який спосіб здійснення будь-якої реєстрації вказаної квартири. Згідно заяви стягувача боржник ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
В той же день, керуючись статтями 3, 4, 24, 26 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження в рамках виконавчого провадження №52658294.
Також, 13.10.2016 року державним виконавцем внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
В подальшому рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська №200/5082/18 від 27.04.2018 року знято заборону на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , на підставі чого реєстратором Виконавчого комітету Іларіонівської селищної ради Синельніковського району Дніпропетровської області Скороход О.О. припинено вказане обтяження.
Постановою Дніпровського апеляційного суду № 200/5082/18 від 24.07.2019 року рішення № 200/5082/18 від 27.04.2018 року Бабушкінського районного суду скасовано, як таке, що ухвалено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.
02 жовтня 2019 року до Новомосковського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області надійшла заява від представника стягувача ОСОБА_2 щодо здійснення дій, направлених на відновлення арешту квартири АДРЕСА_1 .
При розгляді заяви начальником Новомосковського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Мироненко О.П., згідно абз.4 ч.3 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» 02.10.2019 року постановою скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 24.10.2016 року, а заступником начальника Новомосковського МР ВДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Скороход Т.М. 02.10.2019 року винесено постанову про арешт майна боржника, визначеного судовим рішенням, та внесено відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
У цивільному законодавстві визначено поняття права власності, яким є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина 1 статті 316 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 391 зазначеного Кодексу передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст.40 Закону №1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Статтею 59 Закону №1404-VIII урегульовані питання зняття арешту з майна. Відповідно до цієї статті особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.11.2019 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 .
Крім того, представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що позивач не є власником вищевказаної квартири.
В межах викладеного, суд акцентує, що відповідно до статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
З вказаної норми слідує, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.
Виходячи зі змісту наведених норм, судовому захисту підлягає лише порушене право особи. До адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів КАС має значення не лише суб`єктивне рішення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, але обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.
При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо такі рішення прийняті суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної законом компетенції, або ж оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.
Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019р. (справа № 417/3668/17).
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з урахуванням відсутності порушення ВДВС реальних прав позивача, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Окремо, судом зазначається, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України). У відповідності до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України, суду надано право прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Проаналізувавши наведені процесуальні норми, що стосуються питань як виходу судом за межі позовних вимог, так і на рахунок прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, суд зауважує, що, за обставин невмотивованості позовних вимог, приймаючи до уваги особливий, описаний вище, порядок визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, а відтак, як наслідок, і предметної юрисдикції певного виду судочинства, суд унеможливлений використати свої права, передбачені ч. 2 ст. 9 та п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір не підлягає відшкодуванню.
Керуючись ст. 243-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строк, передбачений частиною 6 статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Єфанова