Справа № 813/2170/17
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2019-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Вн. №27/222
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 жовтня 2019 року 14:03 № 813/2170/17

За позовом Громадянина Таджикистану ОСОБА_1

До Державної міграційної служби України

3-я особа Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області

Про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

Суддя О.В.Головань

Секретар І.В.Галаган

Представники:

Позивач: ОСОБА_1;

Від позивача: Калашник О.М.;

Від відповідача: Вахненко С.В.;

Від 3-ої особи: не з`яв.;

Перекладачі: Мірпоччаєв І.Р., Сатко І.В.

Обставини справи:

Громадянин Таджикистану ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, в якому просить суд:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №172-17 від 12.05.2017 р. про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В судовому засіданні 28.10.2019 р. оголошено резолютивну частину рішення про задоволення позовних вимог.

Ознайомившись з матеріалами справи, заслухавши пояснення учасників по справі, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , громадянин Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_1 , таджик за національністю, мусульманин за віросповіданням, у 2001 р. покинув країну походження і постійного проживання, перебував у Російській Федерації з 2001 р. по 2016 р., 18.04.2016р. перетнув кордон України пішки, через ліс, нелегально поза пунктом пропуску.

28.04.2016 р. заявник особисто звернувся до співробітників УДМС України у Львівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і того ж дня заява була прийнята до розгляду.

В обґрунтування заяви в ній містяться посилання на побоювання стати жертвою переслідувань з політичних та релігійних мотивів в країні походження та Російській Федерації, оскільки він є членом міжнародної ісламської політичної партії "Хізб ут-Тахрір", яка заборонена в Російській Федерації; у випадку повернення йому загрожує ймовірне позбавлення волі згідно з ч. 2 ст. 205 КК РФ у зв`язку з відкритим кримінальним провадженням.

Під час вказаної процедури з заявником проведено співбесіди (протоколи від 12.05.2016р., 29.07.2016 р.).

На підставі висновку від 27.05.2016 р. Управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області прийнято наказ №122 від 27.05.2016 р. "Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Під час вказаної процедури робилися запити щодо підтвердження особи заявника, отримання інформації щодо заявника, інформації щодо ситуації у країні походження, тощо.

На підставі висновку від 04.04.2017 р. Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області 12.05.2017 р. Державною міграційною службою України прийнято рішення за №172-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

Зокрема, у висновку вказано про те, що твердження заявника про наявність громадянства Таджикистану та членство у міжнародній ісламській політичній партії "Хізб ут-Тахрір" є правдоподібними; немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, що виключає можливість набуття ним статусу біженця у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту"; у випадку повернення до країни походження заявник не зазнає серйозної шкоди, визначеної ст. 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95/EU, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, що виключає можливість надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач - Громадянин Таджикистану ОСОБА_1 - вважає вказане рішення протиправним та просить його скасувати з таких підстав.

Позивач зазначає, що ним надано достатньо доказів щодо наявності у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з політичних та релігійних мотивів в країні походження та Російській Федерації, оскільки він є членом міжнародної ісламської політичної партії "Хізб ут-Тахрір", що встановлено під час опрацювання матеріалів його особової справи.

Позивач зазначає, що звинувачення членів "Хізб ут-Тахрір" у релігійному екстремізмі є сфальсифікованими і є прикладом боротьби з опозиційними та непідконтрольними владі рухами.

Ситуація з правами людини та переслідуванням таких людей, як позивач, в Таджикистані погіршується, що підтверджується інформацією з країни походження.

Також під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано, що у випадку повернення позивачу загрожує ймовірне позбавлення волі згідно з ч. 2 ст. 205 КК РФ у зв`язку з відкритим кримінальним провадженням згідно з постановою від 12.20.2015 р. Вказана постанова винесена вже після прийняття у Таджикистані постанови Уряду про свободу віросповідання.

В країні походження діяльність "Хізб ут-Тахрір" було заборонено рішенням Верховного Суду у 2001 р.

Міжнародна ісламська політична партія "Хізб ут-Тахрір" не є забороненою в Україні, на території України проводяться заходи партії, існує офіційний сайт.

Посилання на дію виключення з числа біженців та осіб, які потребують додаткового захисту як особа, яка підбурює до здійснення злочинів або іншим чином приймає в них участь, згідно з пар. 2 ст. 12, пар. 1 ст. 17 Директиви ЄС 2011/95/EU позивач вважає необґрунтованим, оскільки відповідні дані щодо позивача відсутні, а членство у партії такою підставою бути не може.

Відповідач - Державна міграційна служба України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що ним перевірено та взято до уваги всю інформацію, яку позивач про себе повідомив під час співбесіди, а також вивчено ситуацію у країні походження та в країні постійного перебування (Таджикистан).

Щодо позивача не встановлено ознак, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", що могло би бути підставою для отримання позивачем відповідного статусу.

Під час ознайомлення з паспортом позивача для виїзду за кордон встановлено розбіжність у даті видачі документа; за номером та серією паспорт значиться у міжнародному розшуку.

Також відповідач зазначає, що ідеологія "Хізб ут-Тахрір" відзначається радикалізмом та нетерпимістю до інших форм віросповідання; організація здійснює терористичну діяльність, хоча і не заборонена на території України.

З огляду на викладене є підстави для висновку про те, що позивач як член партії відповідно до пар. 2 ст. 12, пар. 1 ст. 17 Директиви ЄС 2011/95/EU підпадає під дію виключення з числа біженців.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення учасників по справі, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно ч.1 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.11 р. № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

В даному випадку оскаржуване рішення Державної міграційної служби України №172-17 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято 12.05.2017 р., доведено до відома позивача шляхом направлення повідомлення від 08.06.2017 р. №92.

Згідно пояснень позивача воно отримане 12.06.2017 р. і звернення до суду 15.06.2017р. в передбачений термін п`ять робочих днів.

Згідно оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України №172-17 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято 12.05.2017 р. воно прийняте з посиланням на аб. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI, за яким не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно п. 1 та 13 ч. 1 Закону № 3671-VI -

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 56 частини першої Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону згідно з традиційним правом. Особи, які рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя.

У поданій заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.04.2016 р., а також під час співбесіди позивач посилався на побоювання стати жертвою переслідувань з політичних та релігійних мотивів в країні походження та Російській Федерації, оскільки він є членом міжнародної ісламської політичної партії "Хізб ут-Тахрір", яка заборонена в Російській Федерації; у випадку повернення йому загрожує ймовірне позбавлення волі згідно з ч. 2 ст. 205 КК РФ у зв`язку з відкритим кримінальним провадженням.

Відповідно, міграційний орган мав перевірити посилання позивача на наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою належності до певної політичної партії та релігійної групи, у зв`язку з чим позивач перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; посилання на те, що позивач був змушений прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, систематичного порушення прав людини.

Згідно змісту висновку щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.04.2017 р., на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, міграційним органом досліджувалися вказані обставини, і не було знайдено підстав для визнання тверджень позивача обґрунтованими.

З вказаного приводу суд зазначає наступне.

Щодо діяльності політичної партії "Хізб ут-Тахрір"

З матеріалів справи (а також загальновідомих джерел) вбачається, що політична партія "Хізб ут-Тахрір аль- Ісламі " є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами "халіф". Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені "Хізб ут-Тахрір аль- Ісламі " засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, "Хізб ут-Тахрір аль- Ісламі " цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени "Хізб ут-Тахрір аль- Ісламі " не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема "Amnesty International", визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" в цих країнах.

"Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" здійснює свою діяльність у більш ніж 50 країнах світу (практично у всіх країнах Близького Сходу, Європи, у Америці, Канаді, Австралії, країнах Центральної, Південної та Південно-Східної Азії). У даний час "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" заборонена в Німеччині, Росії, Узбекистані та деяких країнах Центральної Азії (Саудівська Аравія, Катар). Заборона діяльності в Німеччині пов`язана із позицією організації стосовно заперечення законності існування Ізраїлю і активною пропагандою цієї позиції. В країнах Центральної Азії вона заборонена як "екстремістська" за пропаганду ідей утворення ісламської держави (Халіфата), що переслідується авторитарними режимами. За останні десятиліття в країнах учасниках ОБСЄ не винесено жодного вироку, в якому б членів "Хізб ут-Тахрір аль - Ісламі " звинувачували в причетності до конкретних актів тероризму або озброєного насилля, чи підготовки до таких.

Єдиною країною, де "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі" заборонена як "терористична організація" є Росія, рішення Верховного Суду РФ від 14.02.2003 № ГКПИ 03-116 було опубліковано лише через 2 роки.

При цьому, "Хізб ут-Тахрір" та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організації, по ІДІЛ, "Аль-Каїді" та пов`язаними з ними особами, групами, підприємствами та організаціями. "Хізб ут-Тахрір" не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що складається Державним департаментом США. Інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, не відносить діяльність "Хізб ут-Тахрір" до терористичної та/або екстремістської.

Діяльність ХТІ заборонена в Таджикистані внаслідок прийняття Верховним судом відповідного рішення в 2001 році, а в Російській Федерації організацію ХТІ визнано терористичною рішенням Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003, можливість ознайомитися з яким була ускладнена протягом тривалого часу.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вищевикладене дає підстави характеризувати "Хізб ут-Тахрір" як не пов`язану з тероризмом ісламську релігійно-політичну організацію, діяльність членів якої не підпадає під критерії виключення.

Суд підкреслює, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які відповідно до чинного національного законодавства віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність ХТІ на території України, а тому посилання відповідача на лист Департаменту захисту національної безпеки СБУ України від 02.12.2015 № 5/2/1-39576, суд визнає безпідставним.

Відповідно, безпідставними є також і посилання відповідача на пар. 2 ст. 12, пар. 1 ст. 17 Директиви ЄС 2011/95/EU щодо виключення позивача з числа біженців.

Щодо обґрунтованості побоювань позивача

Відповідачем не заперечується належність позивача до політичної партії "Хізб ут-Тахрір", порушення стосовно позивача кримінальної справи за звинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205-5 Кримінального кодексу Російської Федерації, оскільки про це зазначено у висновку від 04.04.2017 р., а копія постанови від 12.10.2015 р. про порушення кримінальної справи щодо групи осіб, в тому числі, і позивача, міститься в матеріалах особової справи.

Цю обставину також підтвердив допитаний в якості свідка ОСОБА_2. , голова інформаційного офісу "Хізб ут-Тахрір" в Україні.

Суд звертає увагу, що у листопаді 2013 року вступив в силу Федеральний Закон від №302-Ф3 від 02.11.2013 року "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст. 205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст. 205-5 ч.1) передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст. 205-5 ч. 2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

У травні 2014 вступив в силу Федеральний Закон №130-Ф3 від 05.05.2014 р. "Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації", який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст. 205-5 ч. 1 КК, яка згідно нової редакції може включати довічне ув`язнення.

До осіб, які вчинили злочин за ст.205-5 КК і деяким іншим, не застосовуються строки давності і не може бути назначено покарання нижче нижнього покарання.

Діяльність ХТІ заборонена в Таджикистані внаслідок прийняття Верховним судом відповідного рішення в 2001 році, а в Російській Федерації організацію ХТІ визнано терористичною рішенням Верховного Суду РФ №ГКПИ 03-116 від 14.02.2003, можливість ознайомитися з яким була ускладнена протягом тривалого часу.

Таким чином, інформація по країні походження (а також щодо Російської Федерації, де позивач перебував протягом тривалого часу до потрапляння на територію України) свідчить про існування реальних загроз, з якими можуть зіштовхнутися позивачі у разі його повернення до вказаних країн.

Також, судом використана інформація з відритих джерел інтернетресурсів, а саме: Форум 18, Таджикистан: "Тотальний контроль" ісламу з боку уряду, 06 травня 2016 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням (неофіційний переклад додано до матеріалів справи) http://www.refworld.org/docid/5732e0f54.html: "Як зазначає Форум 18, влада Таджикистану посилює жорсткий контроль віруючих мусульман, які користуються своїм правом на свободу віросповідання та релігії. Уряд встановив відеоспостереження в мечетях та продовжує встановлювати металошукачі. Останні дії держави направлені на "встановлення тотального контролю ісламських дій" в країні.

Саодат Олімова з незалежного Східного центру релігійних вчень в Душанбе розповіла Форуму 18, що заборона офіційним представникам держави відвідувати п`ятничні молитви виникла "через бажання влади ліквідувати всі видимі прояви релігії в країні".

Міністерство внутрішніх справ визначило наступні рухи та організації екстремістськими: Мусульманський рух Салафі, Табліг Джамаат, Ансоруллох, Ісламський рух Узбекистану, Хізб ут-Тахрір та інші. Діяльність зазначених організацій була заборонена, не дивлячись на відсутність з ними будь-яких злочинів".

Комісія США з питань релігійної свободи, Щорічна доповідь 2016 - Таджикистан, 02 травня 2016 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням (неофіційний переклад додано до матеріалів справи) http://www.refworld.org/docid/57307ceb11.html: "Положення закону Таджикистану про екстремізм карають екстремістські, терористичні або революційні дії навіть у випадках, які не включають жодного прояву насильства чи наміру здійснити таке насильство. Судовий розгляд справ за такими звинуваченнями є непрозорим, а обвинувачуваним не надаються законні можливості процесуального захисту. Таджицький уряд використовує звинувачення в проявах ісламістського екстремізму з метою виправдання обвинувачень проти конкретних осіб, що задіяні в певних релігійних організаціях. Так, уряд Таджикистану заборонив наступні ненасильницькі та релігійно-спрямовані організації, вважаючи їх екстремістськими: Хізб ут-Тахрір, Джамаат Табліг, Мусульманське Братерство та Групу 24".

Фундація Джеймстаун, Російські ЗМІ грубо перебільшують рівень підтримки Ісламської держави чеченською діаспорою в Європі, 06 травня 2016 року, Євразія Дейлі Монітор, Том 13, Випуск 89, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням (неофіційний переклад додано до матеріалів справи) http://www.iamestown.org/single/?tx_ttnews%5Bpointer%5D=1&tx_ttnews%5Btt_news%5D=45408&tx_ttnews%5BbackPid%5D=228&cHash=0468dc58e939a3de33a53deb0636b5ad#.V30zevmLTct: "Рівень висвітлення в російських ЗМІ теми Ісламської Держави (ІД) продовжує збільшуватися. Раніше, російська преса затаврувала Кавказький емірат, Хізб ут-Тахрір та інші ісламські рухи. Наразі, всі теми, що мають хоч якесь відношення до ісламу позначаються тавром "Ісламська держава".

Систематичне порушення прав людини в Росії та Таджикистані підтверджується Звітом Amnesty International 2015/16: Права людини в сучасному світі, 01.02.2016, доступний російською мовою за наступною адресою http://www.refworld.org.ru/docid/56cdbe674.html та Звітом Amnesty International 2014/15: Права людини в сучасному світі, 24.02.2015. Звіт доступний російською мовою за посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/54f45da84.html.

Отже, оцінюючи зібрані докази в сукупності, які не викликають сумнівів щодо їх достовірності, суд вважає доводи ОСОБА_3 про те, що кримінальне переслідування його та членів партії ХТІ в Таджикистані та Російській Федерації є формою переслідування за ідеологічними мотивами на підставі безпідставних звинувачень та застосуванням тортур - переконливими, мотивованими, підтвердженими та бере їх до уваги.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності та у країні постійного проживання, на території якої останній перебував легально, він зазнавав переслідувань через своє активне членство у ХТІ. Оскільки загальна ситуація з правами людини в Таджикистані та Російській Федерації після залишення їх позивачем не покращилася, а кримінальна відповідальність за членство у ХТІ посилилась, суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Росії та Таджикистану.

Щодо посилання відповідача на лист Сектору Укрбюро Інтерполу від 30.06.2016 р., згідно з яким зазначено про те, що паспортний документ НОМЕР_1 був виданий в Ісландії та значиться в міжнародному розшуку, суд зазначає наступне.

Позивачем до матеріалів особової справи додано паспорт для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий на ім`я позивача 19.01.2001 р., термін дії з 25.03.2010 р. по 15.03.2015р.

В той же час, згідно вказаної відповіді мова йде про паспорт з тим же номером, але з іншим періодом дії - з 19.11.2004 р. по 19.11.2009 р.; щодо позивача надано інформацію про відсутність інформації про перебування його в розшуку Інтерпол.

За таких обставин вказана інформація сама по собі не впливає на можливість прийняття щодо позивача рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, у відповідності до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй, тощо.

В даному випадку, позивач не відноситься до тих осіб, які не можуть бути визнанні біженцями, або особами, які потребують додаткового захисту.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права - зобов`язання прийняти рішення про визнання громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства - суд вважає його належним в даному випадку з огляду на відсутність необхідності з`ясовувати додаткові обставини щодо позивача, а також наявність низки судових рішень, що набули законної сили, у яких досліджено питання діяльності політичної партії "Хізб ут-Тахрір", інформація про які міститься в матеріалах справи.

Також суд зазначає, що визначення з врахуванням висновків суду статусу позивача - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - суд вважає за необхідне залишити на розсуд відповідача.

На підставі вищевикладеного, ст. 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №172-17 від 12.05.2017 р. про відмову у визнанні громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Таджикистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

5. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Головань

Повний текст рішення

виготовлено і підписано 09.12.19 р.