Справа № 540/1781/19
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
____________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 р. м. ХерсонСправа № 540/1781/19

Херсонський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гомельчука С.В.,

при секретарі Воронцовій К.С.,

за участю:

представника позивача - Канібора С.І.,

розглянувши у підготовчому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю"ВІД" до Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області, третя особа - ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду,

встановив:

29.08.2019 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІД" (далі позивач, ТОВ "ВІД") до Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області (далі відповідач, Стрілківська сільрада), третя особа - ОСОБА_1 , у якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області № 1024 від 23.04.2019 року, яким надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 1,0 га за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення існуючої бази відпочинку «Солнечная гроздь», із земель рекреаційного призначення на території Стрілківської сільської ради с. Стрілкове, Генічеського району, Херсонської області.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами. Так, згідно свідоцтва серії НОМЕР_1 за №513756, виданого Стрілковською сільрадою 18.11.2004 року на підставі рішення виконавчого комітету сільради від 18.11.2004 року № 73, Товариству з обмеженою відповідальністю "ВІД" належить на праві приватної власності База відпочинку «Солнечная гроздь» (далі база відпочинку), яка розташована на території Херсонської області Генічеського району у селі Стрілкове по вулиці Берегова, 41. Земельна ділянка, на якій розташоване нерухоме майно товариства використовувалась ним за плату на підставі Угод, що укладалися зі Стрілківською сільрадою кожного року. В подальшому позивач дізнався про те, що рішенням державного реєстратора Управління економічного, агропромислового розвитку та інфраструктури Іванівської районної державної адміністрації Херсонської області від 03.04.2019 року № 46276243 право власності на вказану базу відпочинку зареєстровано за ОСОБА_1 . Підставою виникнення такого права зазначено біржовий контракт купівлі-продажу майна від 10.01.2002 року № 540/1033, виданий Товарною біржею «Лиман». Наведене рішення державного реєстратора є предметом розгляду справи за №653/1713/19, яка перебуває у проваджені Генічеського районного суду Херсонської області. Позивач зауважує на тому, що звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із даним позовом з метою скасування рішення Стрілківської сільради від 23.04.2019 року №1024, яким на думку позивача, ОСОБА_1 протиправно надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельної ділянки площею 1,0 га, на якій розташована належна позивачу база відпочинку. ТОВ "ВІД" стверджує, що спірним рішенням відповідач фактично не визнає право власності позивача на базу відпочинку та його право на користування земельної ділянкою, на якій розташоване належне позивачу нерухоме майно. Крім того, позивач наголошує на тому, що спірне рішення фактично позбавляє позивача права на отримання у користування вказаної земельної ділянки, а також можливості вільно володіти та користуватися своїм нерухомим майном.

Згідно із частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Разом з тим відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказував на відсутність підстав для переходу права володіння на належну йому базу відпочинку, а також права користування на земельну ділянку, на якій розташована відповідна база до ОСОБА_1 , з огляду на незаконність дій сільської ради, при цьому наголосив на необхідності визнання протиправним та скасування її рішення через недотримання останньою вимог законодавства.

Спір виник з приводу порушення права позивача на отримання у користування земельної ділянки внаслідок дій сільської ради і ОСОБА_1 щодо надання такого права фізичній особі та направлений на перевірку законності дій розпорядника земельних ділянок з дотримання порядку надання у користування земельної ділянки фізичній особі. Вимоги до сільської ради мають розглядатися у порядку цивільного судочинства, оскільки вимоги щодо реєстрації, скасування або зміни майнових прав є похідними від спору щодо такого майна, як передбачено у частині першій статті 19 ЦПК України.

Суд зауважує на тому, що ухвалою Верховного суду України від 30.01.2018 року у справі №461/10630/15-а висловлено позицію, що органи місцевого самоврядування та органи державної влади у відносинах розпорядження землями комунальної чи державної власності не здійснюють у цих правовідносинах владно - управлінських функцій, тому такі спори не підлягають розгляду адміністративними судами, оскільки виникає спір про цивільне право.

Згідно наведеної позиції суду, вбачається, що правовідносини, які виникають між розпорядником землі, в особі держави чи в особі територіальної громади та юридичними чи фізичними особами щодо виникнення, зміни, припинення права користування/власності земельною ділянкою, є цивільно-правовими, оскільки орган державної влади у такому разі діє, як рівноправний суб`єкт цивільно-правових відносин.

Відтак, суд дійшов висновку, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, а стосується захисту його приватного інтересу, оскільки спірні правовідносини щодо земельної ділянки, які мають місце у даному випадку, є похідними від майнового спору відносно Бази відпочинку «Солнечная гроздь», який вирішується у межах цивільної справи № 653/1713/19, при тому, що реалізація майнових прав законного власника бази відпочинку на її вільне володіння та користування обумовлена наявністю у такого власника права на користування/володіння земельною ділянкою на якій вказане нерухоме майно розташоване.

Враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі, суд дійшов висновку, що зазначена категорія спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів, а тому підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року (справа № 755/10947/17) і суд не вбачає підстав для відступу від нього.

При вирішенні даного питання, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на те, що позивачем сплачено судовий збір за звернення до суду із даним адміністративним позовом в сумі 1921,00 грн., що підтверджується наявною у справі квитанцією, суд згідно приписів п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» вважає за необхідне повернути позивачу сплачену ним суму судового збору.

Керуючись ст. ст. 238, 243, 248 КАС України, суд

ухвалив:

Закрити провадження у адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІД" (, 49040, м. Дніпро, житловий масив Тополя - 2, 16, корп. 2, кв. 53) до Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області (, 75583, Херсонська обл., Генічеський район, с. Стрілкове, вул. Центральна, 105е), третя особа - ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань зі Стрілківської сільської ради Генічеського району Херсонської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІД" сплачений судовий збір в сумі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн., шляхом безспірного списання.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення з такою самою позовною заявою не допускається. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду в 15-денний строк з дня її проголошення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомукаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження апеляційна скарга подається протягом 15 днів з дня складання повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення.

Повний текст ухвали складено та підписано суддею 05 грудня 2019 року.

Суддя Гомельчук С.В.

кат. 109020100