Справа № 440/2166/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 р.Справа № 440/2166/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.,

представників сторін : позивача - Фесенко Ю.О., другого відповідача - Гонжак К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 року, головуючий суддя І інстанції: О.В. Гіглава, м. Полтава, повний текст складено 30.09.19 року по справі № 440/2166/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області , Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ

17 червня 2019 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (далі по тексту - Держгеокадастр, перший відповідач), Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (далі по тексту - ГУ Держгеокадастру у Полтавській області, другий відповідач), в якому просила суд :

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 24.05.2019 №61-то "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 27.05.2019 №345-к "Про звільнення ОСОБА_1 ";

- зобов`язати Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області;

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області середній заробіток за час вимушеного прогулу через незаконне звільнення ОСОБА_1 ;

- стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн та матеріальну шкоду у розмірі 4405,90 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що оскаржувані накази відповідачів про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника - начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області видані набагато раніше, аніж направлена та зареєстрована її заява про звільнення за угодою сторін, що підтверджується реєстраційно-контрольною карткою із системи електронного документообігу Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру.

При цьому, заява про звільнення ОСОБА_1 не може свідчити про досягнення між працівником та роботодавцем взаємної згоди по всіх істотних питаннях звільнення, оскільки дата, з якої працівник має бути звільнений, є суттєвим та обов`язковим елементом такої угоди сторін, в той час як жодний реквізит зазначеної заяви не надає змоги це встановити. З огляду на це, позивач вважає, що вона підлягає поновленню на посаді та на її користь має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також моральну та матеріальну шкоду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 440/2166/19 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (вул. Народного Ополчення, 3, м. Київ, 03151, ідентифікаційний код 39411771), Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області (вул. Уютна, 23, м. Полтава, Полтавська область, 36039, ідентифікаційний код 39767930) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 24.05.2019 №61-то "Про звільнення ОСОБА_1 "

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 27.05.2019 №345-к "Про звільнення ОСОБА_1 "

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області з 28 травня 2019 року.

Стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 104362,16 грн (сто чотири тисячі триста шістдесят дві гривні шістнадцять копійок) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4840,00 грн (чотири тисячі вісімсот сорок гривень нуль копійок).

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4840,00 грн (чотири тисячі вісімсот сорок гривень нуль копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Перший відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 440/2166/19, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що ані Законом України «Про державну службу», ані Кодексом законів про працю України не встановлено порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку. Також, КЗпП України не передбачено обов`язкового зазначення у письмовій заяві про звільнення за угодою сторін дати, з якої особа бажає звільнитися, що свідчить про те, що така дата може бути визначена сторонами угоди і в усному порядку. З посиланням на п.4 розділу IV Порядку ведення і зберігання особових справ державних службовців, затвердженого наказом Національного агентства з питань державної служби № 64 від 22.03.2016 вказує, що обов`язковими вимогами до оформлення заяви на звільнення є написання її власноручно, зазначення дати підписання та проставлення особистого підпису особою, яка має намір звільнитися. Розшифрування ініціалів заяви не вимагається. Також не визначено, яким чином потрібно зазначати дату заяви, вимога щодо вказівка саме календарної дати відсутня. За такого регулювання відносин формулювання «датою написання заяви вважати дату її реєстрації» у заяві ОСОБА_1 є цілком прийнятним, а вимога щодо зазначеної узгодженої дати звільнення носить необов`язковий (диспозитивний) характер і може вказуватися або не вказуватися за бажанням особи, яка має намір звільнитися. Враховуючи викладене, вважає, що припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем і працівником. Висновок суду першої інстанції про те, що суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, є помилковим.

Пояснив, що заява позивача про звільнення надійшла до Держгеокадастру 23.05.2019 та зареєстрована за №22-19203/0/1-19. Звільнена ОСОБА_1 була до закінчення двотижневого строку, тобто за угодою сторін у передбачений законодавством строк. Підтвердженням наявності взаємної домовленості між позивачем та Держгеокадастром є особиста заява ОСОБА_1 про звільнення за угодою сторін від 23.05.2019, написана нею, як дієздатною особою, яка усвідомлює юридичні наслідки написання такої заяви, та позитивна резолюція в.о. Голови Держгеокадастру щодо звільнення ОСОБА_1 , а також відсутність до моменту видання оспорюваного наказу Держгеокадастру жодних угод про анулювання між сторонами домовленостей про звільнення. Поряд з цим, позивачем не надано доказів на підтвердження її посилань на подання заяви про звільнення від 23.05.2019 під тиском й відсутність дійсного наміру звільнятися. До моменту видання наказу про звільнення будь-які звернення від ОСОБА_1 до компетентних органів та їх осіб про психологічне чи фізичне насилля над нею для припинення трудового договору за угодою сторін відсутні, що свідчить про добровільне волевиявлення особи звільнитися саме за угодою сторін. Враховуючи викладене, стверджує, що позивач звільнена з посади 27.05.2019 відповідно до порядку, що передбачений законодавством.

Представник позивача в надісланому до суду письмовому відзиві та в судовому засіданні просив суд апеляційної інстанції просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначив, що основними умовами угоди про припинення трудового договору на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди та строк, з якого договір вважається припиненим. Частина 3 статті 86 Закону України «Про державну службу», яка регламентує припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін, визначає, що суб`єкт призначення повинен звільнити державного службовця виключно у строк, визначений у поданій ним заяві. Тобто, недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін. Зазначив, що заява про звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін не містить ані дати звільнення, яка була б погоджена обома сторонами трудових відносин, ані дати її підписання, більше того, підпис цієї заяви не містить у собі розшифрування ініціалів заявника. За таких обставин, заява про звільнення ОСОБА_1 не може свідчити про досягнення між працівником та роботодавцем взаємної згоди по всіх істотних питаннях звільнення, оскільки дата, з якої працівник має бути звільнений, є суттєвим та обов`язковим елементом такої угоди сторін, в той час як жодний реквізит зазначеної заяви не дає змоги це встановити. Зазначив, що 27.05.2019 ОСОБА_1 перебувала на робочому місці та виконувала свої посадові обов`язки. Ще одним доказом відсутності волевиявлення позивача на звільнення є власноручно написана останньою заява про надання щорічної оплачуваної відпустки з 27.05.2019. Всі ці обставини в сукупності підтверджують відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення, що в свою чергу, свідчить про незаконність та протиправність такого звільнення та проведення його з грубим порушенням законодавства України.

Представник другого відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 по справі № 440/2166/19, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Представник першого відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У відповідності до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на наведену норму, беручи до уваги, що перший відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути адміністративну справу без участі представника першого відповідача.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.09.2017 наказом Держгеокадастру №749-то "Про призначення ОСОБА_1 " призначено ОСОБА_1 на посаду заступника начальника - начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області як таку, що визначена переможцем конкурсу (том 1 а.с. 94).

12.09.2017 наказом Головного управління №553-к "Про призначення ОСОБА_1 " оголошено наказ Держгеокадастру від 12.09.2017 №749-то "Про призначення ОСОБА_1 ".

У подальшому, заступником начальника - начальником Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Косик А.І. на ім`я в.о. голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Колотіліна О.К. подано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін (том 1 а.с. 91).

Вказана заява листом Головного управління від 22.05.2019 №14-16-0.71-3095/2-19 (том 1 а.с. 90) направлена до Держгеокадастру та зареєстрована останнім 23.05.2019 за вх.№22-19203/0/1-19, що підтверджується реєстраційно-контрольною карткою від 23.05.2019 №22-19203/0/1-19 (том 1 а.с. 92).

Наказом Держгеокадастру від 24.05.2019 №61-то "Про звільнення ОСОБА_1 " відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83, статті 86 Закону України "Про державну службу" звільнено ОСОБА_1 з посади заступника начальника - начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області за угодою сторін на підставі заяви ОСОБА_1 (том 1 а.с. 89).

27.05.2019 наказом Головного управління №345-к "Про звільнення ОСОБА_1 " оголошено наказ Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 24.05.2019 №61-то "Про звільнення ОСОБА_1 " та звільнено позивача з посади заступника начальника - начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області за угодою сторін 27 травня 2019 року (том 1 а.с. 67).

Позивач, не погодившись з прийнятими відносно неї наказами Держгеокадастру від 24.05.2019 №61-то та Головного управління Дежгеокадастру у Полтавській області від 27.05.2019 №345-к, звернулася до суду з даним позовом про визнання протиправними та скасування вказаних наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності оскаржуваних наказів Держгеокадастру від 24.05.2019 та ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 27.05.2019, оскільки заява про звільнення ОСОБА_1 , зареєстрована 23.05.2019, не є належною підставою для звільнення позивача за угодою сторін. З огляду на викладене, позивач підлягає поновленню на посаді, та на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.05.2019 по 18.09.2019 в сумі 104362,16 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 100000,00 грн та матеріальної шкоди у розмірі 4405,90 грн., суд першої інстанції виходив з того, що наданими позивачем медичними документами не підтверджено причинно-наслідкового зв`язку між звільненням ОСОБА_1 та погіршенням стану її здоров`я і перебуванням на лікарняному. Крім того, за висновком суду першої інстанції, позивачем не надано суду належних доказів щодо розміру моральної шкоди та доказів, що підтверджують моральні страждання позивача.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 83 Закону України "Про державну службу" державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Згідно з частиною 1 статті 86 Закону України "Про державну службу" державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу»).

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю (ч.3 ст.86 Закону України «Про державну службу»).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

За змістом пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 №9 судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Як вже зазначалось вище, частина 3 статті 86 Закону України "Про державну службу", яка регламентує припинення державної служби за ініціативою державного службовця або за угодою сторін, визначає, що суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця виключно у строк, визначений у поданій ним заяві.

Тобто, недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін.

Аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку, що сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення за угодою сторін. При цьому, слід вважати, що сторони досягли згоди про звільнення, лише якщо вони чітко домовилися про підставу припинення трудового договору, а також дату припинення трудового договору. Кожна із зазначених обставин є обов`язковою та істотною умовою угоди сторін у розумінні пункту 1 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України та частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, заступником начальника - начальником Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Косик А.І. на ім`я в.о. голови Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру Колотіліна О.К. подано заяву про звільнення із займаної посади за угодою сторін наступного змісту: "Прошу звільнити мене із займаної посади за угодою сторін. Датою написання цієї заяви вважати дату реєстрації заяви" (том 1 а.с. 91).

Колегія суддів зауважує, що вказана заява про звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін не містить ані дати звільнення, яка була б погоджена обома сторонами трудових правовідносин, ані дати її підписання, більш того, підпис цієї заяви не містить у собі розшифрування ініціалів заявника.

За викладених обставин, заява про звільнення ОСОБА_1 не може свідчити про досягнення між працівником та роботодавцем взаємної згоди по всіх істотних питаннях звільнення, оскільки дата, з якої працівник має бути звільнений, є суттєвим та обов`язковим елементом такої угоди сторін, в той час як жодний реквізит зазначеної заяви не надає змоги це встановити.

Крім того, колегія суддів зазначає, що наявні у матеріалах справи документальні докази спростовують наявність у ОСОБА_1 волевиявлення на звільнення.

Так, 27.05.2019 ОСОБА_1 перебувала на своєму робочому місці в управлінні та виконувала свої посадові обов`язки, про що свідчать наявні у справі листи за підписом останньої, як заступника начальника - начальника управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 27.05.2019 №27-16-0.14-3139/2-19 та №27-16-0.14-3145/2-19 (том 1 а.с. 31-32).

При ознайомленні з оскаржуваними наказами позивачкою 27.05.2019 на наказі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області було вчинено напис «Зі звільненням не згодна, від заяви про звільнення відмовляюсь, бажаю далі працювати» (т.1, а.с.27).

Ще одним доказом відсутності волевиявлення позивача на звільнення є власноручно написана останньою 07.05.2019 заява про надання щорічної оплачуваної відпустки з 27.05.2019 (том 1 а.с. 207), дата початку якої співпадає з датою початку відпустки ОСОБА_1 згідно графіка відпусток керівників головних управлінь Держгеокадастру в областях та м. Києві на 2019 рік (том 1 а.с. 98).

Тобто, всі ці обставини в сукупності підтверджують відсутність волевиявлення ОСОБА_1 на звільнення, що в свою чергу, свідчить про незаконність та протиправність такого звільнення, проведення його з порушенням законодавства України.

Щодо доводів першого відповідача про те, що заява ОСОБА_2 надійшла до Держгеокадастру 23.05.2019, а звільнена вона була до закінчення двотижневого строку - 27.05.2019, тобто за угодою сторін у передбачений законодавством строк, колегія суддів зазначає наступне.

Серед підстав для припинення трудового договору КЗпП України у статті 36 окремо виділяє угоду сторін та розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38).

Основною відмінністю між звільненням за угодою (або ж згодою) сторін та звільненням з ініціативи працівника є вираження бажання обох сторін одночасно у випадку угоди сторін та, відповідно, наявність бажання лише працівника у випадку припинення трудових відносин за його ініціативою.

Тобто, звільнення за угодою сторін передбачає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. У свою чергу, звільнення з ініціативи працівника не передбачає обов`язкової наявності згоди роботодавця на таке звільнення, оскільки в даному випадку працівник реалізовує своє право, передбачене трудовим законодавством, а роботодавець вимушений погодитись зі звільненням працівника незалежно від свого бажання.

Отже, законність припинення трудових відносин за угодою сторін фактично поставлено у залежність від наявності взаємної згоди працівника та роботодавця на таке звільнення.

Разом із тим, за пунктом 1 статті 36 КЗпП України безстроковий трудовий договір може бути припинено у будь-який строк, стосовно якого досягли домовленості працівник та роботодавець. Такий строк може бути як меншим, так і перевищувати встановлений для звільнення за власним бажанням двотижневий період.

При цьому, дату припинення трудових відносин за угодою сторін сторони (працівник і роботодавець) визначають за взаємною домовленістю.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що позивач був звільнений до закінчення двотижневого строку, не спростовує правильність висновку суду першої інстанції, оскільки в даному випадку йде мова про звільнення за згодою сторін, а не з ініціативи працівника.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що Держгеокадастру при видачі наказу Держгеокадастру від 24.05.2019 №61-то "Про звільнення ОСОБА_1 " перший відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України "Про державну службу", без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, а відтак, зазначений наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Оскільки вказаний вище наказ оголошено наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 27.05.2019 №345-к "Про звільнення ОСОБА_1 ", то цей наказ також є протиправним та підлягає скасуванню.

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 23.10.2019 по справі № 816/1391/16, від 31.10.2019 по справі № 1340/6082/18, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.

Згідно із частиною 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У випадку незаконного звільнення працівника з роботи його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено.

З урахуванням викладеного, у зв`язку із незаконним звільненням позивача, остання підлягає поновленню саме на тій посаді, з якої її звільнено, а саме: на посаді заступника начальника - начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області.

Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання Держгеокадастру поновити її на посаді заступника начальника - начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області підлягають задоволенню шляхом поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області.

У пункті 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Отже, день звільнення - це останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах із роботодавцем.

Таким чином, оскільки згідно наказу Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 27.05.2019 №345-к наказ Держгеокадастру від 24.05.2019 №61-то "Про звільнення ОСОБА_1 " оголошено 27.05.2019 та позивача звільнено із займаної посади саме 27.05.2019, ОСОБА_1 слід поновити на посаді з наступного дня за днем звільнення, тобто з 28.05.2019.

Згідно зі 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з пунктами 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наведених правових норм вбачається, що неправомірно звільнений працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тобто з дня наступного за днем звільнення по день ухвалення відповідного судового рішення.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", справляння і сплата податку з доходів громадян є обов`язком роботодавця та працівника.

Судом першої інстанції встановлено незаконність спірних наказів про звільнення позивача з 27.05.2019, отже, право позивача порушено з 28.05.2019. Таким чином, період вимушеного прогулу позивача обчислюється з 28.05.2019 (дня поновлення на посаді) по 18.09.2019 (дата прийняття судом рішення про поновлення позивача на посаді).

Згідно з довідкою Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 19.08.2019 №9-16-0.51-5241/2-19, середньоденна заробітна плата заступника начальника - начальника Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області Косик А.І. складала 1321,04 грн (том 1 а.с. 198).

З урахуванням викладеного, стягненню з Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.05.2019 по 18.09.2019 у розмірі 104362,16 грн (1321,04 грн. х 79 днів) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 18.09.2019 року по справі № 440/2166/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 03.12.2019 року