Справа № 640/15537/19
Суддя: Чудак О.М.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

04 грудня 2019 року № 640/15537/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Чудак О.М., за участю секретаря судового засідання Лисун А.А., позивача ОСОБА_1 , представника позивача Колосінського І.А., представника відповідача Перова Р.В., у відсутність представників третьої особи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство оброни України, про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

установив:

16.08.2019 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства оброни України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача військова частина НОМЕР_1 , про:

- визнання протиправним рішення начальника штабу - першого заступника командира військової частини НОМЕР_1 про відмову у наданні довідки про обставини одержання солдатом ОСОБА_1 19.05.2016 контузії під час безпосередньої участі в антитерористичній операції (далі АТО);

- зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 надати письмову довідку про обставини одержання солдатом ОСОБА_1 19.05.2016 контузії під час безпосередньої участі в АТО за формою, встановленою додатком 5 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 (із наступними змінами і доповненнями; далі Положення №402).

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що під час виконання бойового завдання в зоні проведення АТО отримав контузію. З метою отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок контузії звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з проханням отримати довідку про одержання контузії 19.05.2016, проте отримав відмову.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.09.2019 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання.

Ухвалами Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.11.2019, постановленими не виходячи до нарадчої кімнати, замінено відповідача Міністерство оборони України належним військовою частиною НОМЕР_1 та залучено Міністерство як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Як Міністерство оборони України, так і військова частина НОМЕР_1 подали письмово викладені позиції та клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому серед іншого зазначено, що згідно із пунктом 18 глави 2 Інструкції про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 06.02.2001 №36 (далі Інструкція №36) довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) складається на підставі результатів розслідування. Оскільки ОСОБА_1 протягом 2016 року не повідомляв безпосередньо командира про отримання травми, не звертався до медичного пункту, на даний час обстежити місце нещасного випадку не можливо, не має підтверджуючих доказів, що позивач не знаходився у стані алкогольного сп`яніння, що перебував у засобах індивідуального захисту (бронежилет, шолом). Отже, відсутні докази, якими достовірно було б встановлено, що ОСОБА_1 отримав травму 19.05.2016.

В судовому засіданні позивач та представники відповідача й третьої особи надали усні пояснення.

Відтак суд, дослідивши матеріали справи, з урахуванням повідомлених учасниками справи обставин, а також докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, встановив наступне.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням, виданим Першим заступником командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України 30.06.2016 серії НОМЕР_2 .

Згідно із довідкою, виданою військовою частиною НОМЕР_1 08.02.2018 №58 солдат ОСОБА_1 з 03.09.2015 по теперішній час (час видачі довідки) перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 ) до 01.06.2017 військова частина польова пошта НОМЕР_3 . З 03.09.2015 по 19.10.2015 та з 04.12.2015 по 19.06.2016, з 22.06.2016 по 30.06.2016, з 28.08.2016 по 21.01.2017, з 14.03.2017 по 19.05.2017, з 10.06.2017 по 09.01.2018, з 15.01.2018 по 25.01.2018, з 02.02.2018 по теперішній час (час видачі довідки) бере участь в АТО, забезпеченні її проведення, захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО в Донецькій області.

Відповідно до виписного епікризу №10937, виданого Клінікою психіатрії з палатами для наркологічних хворих солдат ОСОБА_1 знаходився на лікуванні в Національному військовому медичному клінічному центрі «ГВКГ» з 28.04.2018 по 10.05.2018 з діагнозом: астено-невротичний синдром складного генезу з виходом в одужання. Вегетативна дисфункція за змішаним типом. Синдром центральної ангіодистонії. Хронічна нейросенсорна туговухість. Викривлення перегородки носа.

Згідно виписки з історії хвороби №283/79 Центру нейрореабілітації учасників АТО Київської міської клінічної лікарні №11, позивач з 29.01.2019 по 19.02.2019 знаходився на стаціонарному лікуванні з клінічним діагнозом, зокрема постравматична (анамнестично ЗЧМТ - струс головного мозку 2016 року) та дисцикуляторна енцефлопатія ІІ ступеня з вираженим астено-невротичним, вестибуло-атактичним синдромом.

З 10.05.2019 по 31.05.2019 позивач знаходився на стаціонарному лікуванні з клінічним діагнозом, зокрема посттравматична (МВТ, ЗЧМТ - контузія головного мозку 19.05.2016 анамнестично) та дисцикуляторна енцефлопатія ІІ ступеня з вираженим астено-невротичним, вестибуло-атактичним синдромом, когнітивними розладами (виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №1293/373, видана Центром нейрореабілітації учасників АТО Київської міської клінічної лікарні №11).

Згідно із відповіддю наданою військовою частиною НОМЕР_1 листом від 20.02.2019 №168 на запит військового комісару Подільського РВК м. Києва від 25.01.2019 №193, 19.05.2016 факт поранення, отримання контузій, травми, а також звернення до медичного пункту солдата ОСОБА_1 у медичній документації не зафіксований.

Також судом встановлено, що згідно із актами проведення службового розслідування з приводу отримання поранення військовослужбовцем частини в ході АТО 19.05.2016 в населеному пункті Авдіївка Донецької області, затверджені командиром військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 08.06.2016 та 16.06.2016 стосовно рядового ОСОБА_2 та солдата ОСОБА_3 позивач надавав пояснення про те, що 19.05.2016 приблизно о 21.30 вказані особами в результаті обстрілу були поранені (а.с. 58-64, 68-73, 78).

Згідно із томом 3 Журналу бойових дій військової частини польова пошта НОМЕР_3 (розпочато 22.04.2016, закінчено 27.05.2016) 19.05.2016 о 21.30 під час мінометного обстрілу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримали мінно-вибухові травми.

Данні поранення 19.05.2016 про цих осіб також містяться й у журналі обліку травматизму військової частини польова пошта НОМЕР_3 , розпочатого 05.08.2015.

Не погоджуючись із відповіддю військової частини та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, дійшов наступних висновків.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно із частиною першою статті 40 Закону №2232-ХІІ гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

У справі, яка розглядається спір виник у зв`язку із відмовою відповідача видати позивачу довідку про обставини контузії, отриманої 19.05.2016 під час безпосередньої участі в АТО, забезпеченні її проведення, захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення АТО в Донецькій області.

Відповідно до частини десятої статті 2 Закону №2232-ХІІ та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України» затверджено Положення №402, у додатку 5 до якого затверджена форма довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва).

При цьому, порядок розслідування та обліку нещасних випадків з військовослужбовцями Збройних Сил України (в тому числі з відрядженими зі Збройних Сил України військовослужбовцями), військовозобов`язаними та резервістами, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовці), отриманих ними професійних захворювань, їх загибелі або смерті під час виконання обов`язків військової служби та аварій, що сталися у військових частинах, військових навчальних закладах, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини) визначений Інструкцією №36.

Відповідно до пункту 18 Інструкції №36 за результатами розслідування командир військової частини видає наказ, в якому зазначаються:

дата, місце та обставини, за яких стався нещасний випадок;

військове звання, ім`я, по батькові та дата народження потерпілого військовослужбовця;

вид, характер і локалізація поранення, травми, контузії, каліцтва;

коли стався нещасний випадок (під час виконання обов`язків військової служби чи ні);

перебував чи ні потерпілий військовослужбовець в стані алкогольного сп`яніння або під впливом наркотичних чи інших отруйних речовин тощо;

порушення нормативно-правових актів, що спричинили нещасний випадок або були супутніми факторами його настання, посадові особи, які допустили ці порушення;

заходи з попередження подібних нещасних випадків у майбутньому;

вжиті заходи дисциплінарного впливу щодо осіб, які допустили порушення нормативно-правових актів, внаслідок яких стався нещасний випадок.

На підставі наказу командира військової частини складається довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) у двох примірниках за формою, визначеною додатком 5 до Положення №402.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що підставою для складення довідки є акт розслідування, проведений згідно з наказом командира військової частини.

Так згідно із пунктом 1 розділу ІІ Інструкції №36 розслідування проводиться у разі виникнення нещасного випадку, а саме обмеженої в часі події або раптового впливу на військовослужбовця небезпечного фактора чи середовища під час виконання ним обов`язків військової служби, внаслідок чого зафіксовано шкоду здоров`ю, зокрема від одержання ним поранення, травми, у тому числі внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострого професійного захворювання і гострого професійного отруєння, одержання сонячного або теплового удару, опіку, обмороження, а також у разі утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, отримання інших ушкоджень внаслідок аварії, пожежі, стихійного лиха (землетрус, зсув, повінь, ураган тощо), контакту з представниками тваринного і рослинного світу, комахами, іншими представниками флори і фауни (далі - нещасні випадки), які призвели до звільнення від виконання обов`язків військової служби військовослужбовця на один день і більше, а також у випадку смерті військовослужбовців під час виконання ними обов`язків військової служби.

Згідно із пунктом 2 розділу ІІ цієї Інструкції про кожний нещасний випадок потерпілий або військовослужбовець, який його виявив, чи інша особа повинен(на) негайно сповістити безпосереднього командира (начальника) чи керівника робіт і вжити заходів щодо надання необхідної допомоги потерпілому.

У разі настання нещасного випадку безпосередній командир (начальник) або керівник робіт зобов`язаний:

терміново організувати надання домедичної допомоги, а по можливості - невідкладної (екстреної) медичної допомоги потерпілому військовослужбовцю, забезпечити за необхідності його доставку до військового або найближчого лікувального закладу;

негайно повідомити про нещасний випадок командира військової частини;

зберегти до прибуття комісії з розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку місце події та устаткування, яке там знаходилось, у такому стані, у якому вони перебували на момент настання нещасного випадку (якщо це не загрожує життю чи здоров`ю інших військовослужбовців і не призведе до більш тяжких наслідків), а також вжити заходів щодо недопущення подібних нещасних випадків.

При цьому пунктом 3 розділу ІІ Інструкції №36 передбачено, що нещасний випадок, про який не було своєчасно повідомлено командуванню військової частини або внаслідок якого втрата працездатності настала не відразу, розслідується згідно з цією Інструкцією протягом місяця з дня надходження рапорту потерпілого військовослужбовця або заяви особи, яка представляє його інтереси.

У разі переформування військової частини, у якій стався такий нещасний випадок, розслідування проводиться її правонаступником, а у разі ліквідації військової частини за відсутності її правонаступника встановлення факту настання нещасного випадку розглядається у судовому порядку.

Якщо рішенням суду встановлено факт настання нещасного випадку, то розслідування організовує та проводить вищий орган військового управління, якому підпорядковувалась ліквідована військова частина.

Аналіз положень Інструкції №36 дає підстави для висновку, що виданню військовослужбовцю довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) передує певна процедура, визначена вказаною Інструкцією, та її оформлення належить до виключної компетенції спеціально уповноваженого на те органу, відповідно до висновків, зазначених в акті комісією з розслідування нещасного випадку.

При цьому законодавець не обмежує право потерпілого військовослужбовця на проведення службового розслідування у зв`язку із несвоєчасністю повідомлення командуванню військової частини про нещасний випадок. Проте вимагає від такої особи подачу рапорту про проведення стосовно неї такого розслідування.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні та в медичній документації неодноразово було зазначено про контузію головного мозку 19.05.2016. Втім, за фактом отримання позивачем травми під час несення військової служби жодних наказів командира військової частини щодо проведення спеціального розслідування не видавалось, жодних актів не складалось. Доказів на спростування вказаної обставини, позивачем не надано. Крім того, позивач не звертався до командування військової частини з заявою про проведення спеціального розслідування, як то передбачено Інструкцією №36.

При цьому суд звертає увагу на те, що змістом Інструкції №36 передбачено, що розслідування нещасного випадку проводиться в тому числі й на підставі показів свідків.

Матеріали справи містять нотаріально завірену заяву ОСОБА_3 про те, що 19.05.2016 о 21.30 під час оборони позицій підрозділу в населеному пункті Авдіївка Донецької області у складі бойового підрозділу під час мінометного обстрілу з території неконтрольованої Збройними Силами України, постраждали із-за вибуху та були відкинуті вибуховою хвилею, зокрема ОСОБА_1 .

Підтвердив цю обставину ОСОБА_3 і в судовому засіданні, допитаний в статусі свідка. Аналогічні пояснення надав і ОСОБА_4 .

Суд зазначає, що показання свідків не є підставою для встановлення у військовослужбовців (колишніх військовослужбовців) факту перенесеного захворювання, травми (контузії, каліцтва, поранення) (пункт 21.8 Положення №402).

Водночас, судом встановлено, що позивач звертався через військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (за місцем проживання) до командира військової частини НОМЕР_1 з проханням видати довідку про обставини каліцтва отриманого ним 19.05.2016. Відповідач фактично відмовив йому у видачі довідки, з посиланням на те, що військовослужбовець не повідомив про отримання травми, а факт травмування не зафіксований. Таку відмову суд визнає як правомірну, оскільки в силу наведеного вище правового регулювання зазначених відносин, проведення службового розслідування є обов`язковою умовою та має передувати видачі довідки про обставини травми.

Таким чином, вимоги позивача про зобов`язання видати довідку про обставини травми згідно з Додатком 5 до Положення №402 є передчасними і задоволенню не підлягають.

Одночасно, суд зауважує, що відповідно до наведеного вище висновку суду, позивачу слід врахувати положення Інструкції №36 та звернутися до військової частини із відповідним рапортом або заявою через особу, яка представляє його інтереси.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI «Про судовий збір».

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 3, 5, 19, 77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерство оброни України, про визнання протиправним рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач - ОСОБА_1 (місце проживання фізичної особи: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ).

Відповідач війська частина НОМЕР_1 (місцезнаходження юридичної особи: АДРЕСА_2 ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Міністерство оборони України (місцезнаходження юридичної особи: 03168, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 00034022).

Повний текст рішення складено й проголошено в судовому засіданні 04.12.2019.

Суддя О.М. Чудак