Справа № 460/1101/19
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/9654/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Онишкевича Т. В.,

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Недашківською К. М. у м. Рівне) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,

В С Т А Н О В И В:

10 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області, в якому просив визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 06 лютого 2019 року № 1883-51 щодо нарахування податкового боргу на суму 5051,08 грн.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачем протиправно сформовано податкову вимогу про сплату боргу із земельного податку та орендної плати з фізичних осіб, оскільки в його власності чи користуванні земельні ділянки не перебували, що свідчить про відсутність обов`язку сплати плати за землю у формі земельного податку та орендної плати. Крім того, вказує на порушення відповідачем процедури, що передує формуванню податкової вимоги, що свідчить про необґрунтованість її винесення.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДФС у Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що податкова вимога про сплату боргу із земельного податку та орендної плати з фізичних осіб винесена правомірно, оскільки наявність в позивача податкового боргу із сплати земельного податку підтверджується інформацією комп`ютерних баз даних та автоматизованих інформаційних систем контролюючого органу, а наявність у користуванні позивача земельної ділянки на підставі попереднього договору підтверджується інформацією Берегівської сільської ради.

В судове засідання з апеляційного розгляду справи учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до частини четвертої статті 229, статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційний суд ухвалив розгляд справи здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 06 лютого 2019 року Головним управлінням ДФС у Рівненській області сформовано та надіслано ОСОБА_1 податкову вимогу форми «Ф» №1883-51, згідно з якою станом на 05 лютого 2019 року за позивачем рахується податковий борг в сумі 5051,08грн, зокрема, із сплати земельного податку у сумі 880,50 грн та орендної плати за земельні ділянки у сумі 4170,58 грн.

У відповідь на адвокатський запит від 06 березня 2019 № 44 щодо надання письмової інформації про підстави здійснення нарахування ОСОБА_1 податкового боргу, листом від 14 березня 2019 року № 73/14з/17-00-13-02-04 Головне управління ДФС у Рівненській області повідомило позивача, що нарахування податкового боргу здійснено на підставі даних автоматизованої інформаційної системи «Податковий блок» та інформації Берегівської сільської ради Млинівського району Рівненської області.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави для формування податкової вимоги щодо сплати податкового боргу у контролюючого органу були відсутні, оскільки відповідачем не надано доказів володіння чи користування позивачем земельною ділянкою.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Податковий обов`язок виникає у платника за кожним податком та збором (36.2 статті 36 Податкового кодексу України).

Пунктом 36.5. статті 36 Податкового кодексу України передбачено, що відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов`язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Положеннями пункту 10.1 статті 10, підпункту 265.1.3 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України визначено, що податок на майно, складовою якого є плата за землю, відноситься до місцевих податків.

Підпунктом 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (пілпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Аналогічне визначення міститься також у статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Згідно з пунктом 288.1 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Згідно з пунктом 287.1 статті 287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

За змістом статей 125 і 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок та орендну плату з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою, а саме з моменту державної реєстрації цих прав.

Як підтверджується матеріалами справи, підставою для формування Головним управлінням ДФС у Рівненській області оскаржуваної податкової вимоги була інформація з АІС «Податковий блок» про наявність у володінні позивача земельної ділянки прощею 0,1 га на території Берегівської сільської ради Млинівського району Рівненської області, а також попередній договір від 20 січня 2015 року щодо оренди земельної ділянки.

Разом з тим, як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 06 березня 2019 року № 158658841, у позивача відсутні право власності на будь-яку земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки.

Відповідно статті 635 Цивільного кодексу України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Так, 20 січня 2015 року між Берегівською сільською радою Млинівського району Рівненської області та ОСОБА_1 укладено попередній договір, згідно з пунктом 1 якого, сторони домовились про те, що ОСОБА_1 зобов`язується подати необхідні матеріали до Млинівської райдержадміністрації для отримання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та протягом року з дня отримання відповідного дозволу виготовити відповідну землевпорядну документацію та подати її на затвердження у встановленому законом порядку, а Берегівською сільською радою Млинівського району Рівненської області відповідним чином, в межах чинного законодавства, сприяти їй в цьому.

Як вбачається з листа Млинівської селищної ради Рівненської області від 20 червня 2019 року № 1620, із заявою про виготовлення та затвердження проекту землеустрою ОСОБА_1 не звертався, а тому основний договір не укладався.

Таким чином, оскільки договір оренди землі між Берегівською сільською радою Млинівського району Рівненської області та ОСОБА_1 не укладався, у позивача відсутній обов`язок сплати орендної плати.

Доказів користування позивачем земельною ділянкою площею 0,29 га на підставі договору оренди чи володіння позивачем земельною ділянкою прощею 0,1га на території Берегівської сільської ради Млинівського району Рівненської області не надано також і відповідачем.

Згідно з пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Так, пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України чітко визначено, що нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Як зазначив суд першої інстанції, відповідачем не надано суду жодних доказів щодо належного формування та надіслання на адресу позивача податкового повідомлення-рішення про сплату грошового зобов`язання з плати за землю, що свідчить про відсутність факту узгодження будь-яких сум грошового зобов`язання.

З огляду на викладене, враховуючи ненадання відповідачем доказів наявності в позивача обов`язку сплати земельного податку та орендної плати за земельні ділянки, а також порушення відповідачем порядку формування податкової вимоги, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про протиправність оскаржуваної податкової вимоги та наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року у справі № 460/1101/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 04 грудня 2019 року.