Справа № 140/3209/19
Суддя: Дмитрук Валентин Васильович
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2019 року ЛуцькСправа № 140/3209/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрука В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДФС у Волинській області) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 №Ф-10659-55 в розмірі 23 785,08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.10.2019 позивач отримав вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 №Ф-10659-55 в розмірі 23 785,08 грн., відповідно до якої йому нараховано єдиний внесок за період з 01.01.2017 по 31.07.2019. Позивач вважає таку вимогу протиправною, оскільки він з 2005 року не здійснює підприємницької діяльності і ним подано відповідну заяву до контролюючого органу. Також вказав, що у зазначений період працював найманим працівником і роботодавець сплачував єдиний внесок із його заробітку.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 23.10.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі без проведення судового засідання та виклику сторін.

Відповідач у відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, мотивуючи тим, що припинення підприємницької діяльності пов`язано з позбавленням статусу підприємця внаслідок внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Позивач перебував на обліку як фізична-особа підприємець з 03.05.2001 по 25.10.2019. З 01.01.2017 набули чинності зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які встановлюють обов`язок фізичних осіб-підприємців та самозайнятих осіб, які не одержують доходи, сплачувати мінімальний розмір єдиного внеску. Нарахування єдиного внеску здійснюється згідно облікових даних з інформаційної системи, тобто а автоматичному режимі. Недоїмка, яка зазначена у оспорюваній вимозі нарахована позивачу за 2017-2019 роки.

Крім того, у відзиві на позовну заяву представник відповідача просив розгляд справи здійснювати з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідно до приписів частин п`ятої та шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Частиною шостою статті 12 КАС України визначено перелік справ незначної складності. Відповідно до пункту 10 вказаної норми справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Частиною четвертою статті 257 КАС України встановлено перелік категорій справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Дана адміністративна справа не підпадає під вказаний перелік.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому, беручи до уваги, що сторонами надано суду заяви по суті справи, суд не вбачав підстав для розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи у заявах по суті справи, а також письмові докази, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним та не підлягає задоволенню з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа підприємець з 03.05.2001 та перебував на обліку як платник податків, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичний осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.27-28).

Крім того, як слідує із копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 21.01.2015 по 12.07.2019 та з 14.08.2019 по теперішній час працює водієм автотранспортних засобів у ТзОВ ВТП «Санрайз» ЛТД (а.с.8-11).

09.08.2019 ГУ ДФС у Волинській області винесено та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-10659-55 про сплату заборгованості зі сплати єдиного внеску в розмірі 23 785,08 грн. (а.с.5).

Позивач, вважаючи зазначену вимогу протиправною, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори у порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі Закон №2464-VI).

Так, пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI визначає, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені з урахуванням норм законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством чи за цивільно-правовими договорами.

Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої статті 7 Закону №2464-VI).

Також платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

З 01.01.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VІІІ, яким внесені зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Так, пункт 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI із внесеними змінами передбачає, що єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Як визначено пунктом 2 частини першої цієї частини, базою нарахування єдиного внеску, зокрема, для фізичних осіб-підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, з наведеного слідує, що фізичні особи-підприємці, у тому числі і ті, які є одночасно найманими працівниками, не залежно від отриманого доходу, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе, як фізичної особи-підприємця. Сплата єдиного соціального внеску у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу-підприємця, який працює найманим працівником у юридичній особі, сплата єдиного соціального внеску здійснюється роботодавцем (утримань єдиного внеску із заробітної плати немає), а фізична особа-підприємець платить за себе єдиний внесок лише згідно бази нарахування внеску для фізичної особи-підприємця.

Водночас, відповідно до частини дев`ятої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичний осіб-підприємців та громадських формувань, позивачем припинено підприємницьку діяльність лише 25.10.2019, отже і статусу платника єдиного внеску позивач позбавлений з 25.10.2019, а відтак позивач до 25.10.2019 зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Мінімальний внесок у 2017 році становив 704 грн. на місяць (3200 грн. х 22%, де 3200 грн. - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2017, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VIII).

Мінімальний внесок у 2018 році становив 819,06 грн. на місяць (3723 грн. х 22%, де 3723 грн. - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 №2246-VIII).

Мінімальний внесок у 2019 році становить 918,06 грн. на місяць (4173 грн. х 22%, де 4173 грн. - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2019, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 № 2629-VIII).

Відповідно до абзаців 3, 5 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Судом з інтегрованої картки платника податків встановлено, що позивачу у автоматичному режимі здійснено нарахування єдиного внеску за наступні періоди: 09.02.2018 у сумі 8448 грн. (за 2017 рік); 19.04.2018 у сумі 2457,18 грн. (за І квартал 2018 року); 19.07.2018 у сумі 2457,18 грн. (за II квартал 2018 року); 19.10.2018 у сумі 2457,18 грн. (за III квартал 2018 року); 21.01.2019 у сумі 2457,18 грн. (за IV квартал 2018 року); 19.04.2019 у сумі 2754,18 грн. (за І квартал 2019); 19.07.2019 у сумі 2754,18 (за ІІ квартал 2019 року) (а.с.25, 26).

Відповідно до пункту 6 статті 1 Закону №2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно із пунктами 3, 4 розділу VІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень, за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Частиною четвертою статті 25 Закону №2464-VI передбачено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

У зв`язку із несплатою ОСОБА_1 єдиного внеску за 2017 2018 роки у загальній сумі 23 785,08 грн. ГУ ДФС у Волинській області сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 №Ф-10659-55.

Суд критично оцінює посилання позивача у обґрунтування протиправності оскаржуваної вимоги на те, що ним ще у 2005 році подано до податкової інспекції заяву про припинення підприємницької діяльності, оскільки відповідно до частини дев`ятої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою, а не з дня подання до податкового органу заяви про припинення здійснення підприємницької діяльності.

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 09.08.2019 №Ф-10659-55 на суму 23 785,08 грн. сформована на підставі та в межах наданих ГУ ДФС у Волинській області повноважень, а тому позовні вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Крім того, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, сплачений при поданні позову судовий збір в розмірі 768,40 грн. та витрати на правничу допомогу не підлягають стягненню з відповідача та залишаються за позивачем.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Податкового кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Дмитрук