Справа № 214/4683/19
Суддя: Прасолов В. М.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 214/4683/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 грудня 2019 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Улятовській М.О.

за участю позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора роти №2 батальйону №2 Полку патрульної поліції в м. Кривому Розі Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Горбачова Антона Вікторовича про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, закриття справи, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом 25 червня 2019 року, уточнивши зміст та вимоги, просить суд: скасувати постанову серії ЕАВ № 1186772 від 29 травня 2019 року про накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн. по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за ч.1 ст.122 КУпАП; справу закрити.

В обґрунтування позову зазначає наступне. 29 травня 2019 року приблизно о 18.13 год. він керував транспортним засобом марки DAF, р/н НОМЕР_1 , по автодорозі у м. Кривий Ріг. В цей час, на автошляху Р-74, його зупинили працівники патрульної поліції з тих підстав, що він начебто порушив вимоги дорожнього знаку 3.3 «Рух вантажних автомобілів заборонено», за що ч.1 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність. У зв`язку з цим у відношенні нього було складено постанову та накладено штраф в розмірі 255 грн. Вважає, що притягнення його до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, є незаконним, не обґрунтованим та недоведеним, а постанова серії ЕАВ № 1186772 від 29 травня 2019 року підлягає скасуванню з наступних підстав. Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. По-перше, відповідно до положень п.9 розділу III Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі чітко зазначено, що розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка. Пунктом 5 Розділу III Інструкції "Розгляд справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху" встановлено, що поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката. Однак, в порушення даної Інструкції, інспектор поліції не роз`яснив позивачеві права і обов`язки, визначені ст.63 Конституції України, ст.ст.307, 308, 268, 287-289 КУпАП. Крім того, відмовив у розгляді клопотання щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю скористатися юридичною допомогою, не повідомив про причини (підстави) неможливості залучення адвоката. Тобто, всупереч ст.268 КУпАП, відповідач протиправно позбавив його такого права. По-друге, відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративну правопорушення на транспорті» визначено неприпустимість ігнорування прав осіб, яких притягають до адміністративної відповідальності, потерпілих, їх законних представників та захисників. Водночас, постанова у справі про адміністративне правопорушення повинна відповідати вимогам ст.ст.283,284 КУпАП і містити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення із зазначенням мотивів відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. По-третє, відповідно ст.283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Отже, позивач звертає увагу на той факт, що винесена відповідачем постанова серії ЕАВ № 1186772 від 29 травня 2019 року містить відомості щодо здійснення фіксації правопорушення на боді камеру АЕ00149, однак що саме міститься на цьому відеозапису невідомо. Крім того, неможливо встановити, чи може даний технічний засіб використовуватися при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, а відтак, належність та допустимість вказаного доказу, як і сам факт його існування викликають обґрунтовані сумніви. До того ж, вважає, що працівник патрульної поліції не мав права притягнути його до адміністративної відповідальності без доказів та без з`ясування всіх обставин справи. Звинувачення не може ґрунтуватися лише на припущеннях працівника патрульної поліції. Якщо ж поліцейський встановив докази, які вказують на вчинення правопорушення і посилається на них, водій має право ознайомитися з цими доказами, навіть якщо це відеозапис нагрудної камери інспектора. У разі відмови поліцейського надати водію для ознайомлення такий відеозапис, можна вважати, що такого доказу не існує. Тобто, відповідачем фактично не зафіксовано порушення позивачем вимог дорожнього знаку, яке б доводило його вину, також при розгляді справи не були досліджені інші докази по справі. З цього слідує, що окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї. В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві у відповідності до ст.62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. У відповідності до ст.276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. В свою чергу, Конституційний Суд України у рішенні від 26 травня 2015 року у справі № 1-11/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.276 КУпАП дав офіційне тлумачення зазначеній нормі, вказавши, що положення ч.1 ст.276 КУпАП, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення. Таким чином, виходячи з системного аналізу рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року у справі № 1-11/2015, змісту ст.258 КУпАП станом на дату винесення рішення Конституційним Судом України, змісту ст.258 КУпАП у разі заперечень особи, справа не може бути розглянута без певного часового інтервалу, достатнього для підготовки особи до захисту, тобто, не може бути розглянута безпосередньо на місці правопорушення. Аналогічну правову позицію висловлено Вищим адміністративним судом України у справі №379/758/15-а (К/800/37207/15). Також позивач звертає увагу, що в додатку №4 до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі передбачено форму запрошення до підрозділу патрульної поліції для розгляду справи про адміністративне правопорушення. Уповноважена посадова особа, яка розглядає справу про адміністративне правопорушення, відповідно до ст.280 КУпАП зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правомірного вирішення справи (п.7 Інструкції). Отже, він є пильним, уважним та обережним водієм, чітко дотримуючись правил дорожнього руху та сумлінно виконує обов`язки водія, тому рухаючись 29 травня 2019 року на своєму автомобілі змушений був заїхати в зону дії дорожнього знаку 3.3 «Рух вантажних автомобілів заборонено», оскільки GPS навігатор спрямував його саме цією дорогою і жодного попередження щодо заборони руху вантажних автомобілів, або дорожнього знаку який би вказував на подальший рух не бачив. Крім того, вважає, що даний знак встановлений з порушенням і не відповідає вимогам державних стандартів. Враховуючи вищевикладене, вважає, що не маючи іншої можливості, був змушений здійснити подальший рух порушивши вимогу дорожнього знаку 3.3 «Рух вантажним автомобілям заборонено», тобто діяв в стані крайньої необхідності. Відповідно до ст.18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Разом з тим, інспектор не взяв до уваги його пояснення, в яких він зазначав, що вчинене ним правопорушення не є тяжким і не призвело до будь-яких негативних наслідків і за малозначністю просив звільнити від застосування стягнення, обмежившись усним зауваженням. Згідно зі ст.22 КУпАП при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважені вирішувати справу, може звільнити правопорушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням. Відповідно до ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. На думку позивача, при розгляді справи відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували встановлення ним всіх обставин при винесенні спірної постанови та накладенні на позивача штрафу в розмірі 255 грн., а також не наведено жодних обґрунтованих доводів, які б вказували на неможливість визнання такого порушення малозначним. Таким чином, якби відповідач дослідив всі належні і допустимі докази по справі, враховуючи чинне законодавство, а також те, що правопорушення вчинене ним не є тяжким і не призвело до будь-яких негативних наслідків, вважає, що інспектор, відповідно до ст.22 КУпАП міг звільнити мене від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням. Виходячи із обставин справи, жодних інших доказів по справі, крім постанови, наприклад пояснення свідків, показань технічних приладів чи технічних засобів, чи інших доказів по справі, на момент розгляду адміністративної справи, не було, а постанова, як єдиний доказ вчинення позивачем адміністративного правопорушення, яка є саме предметом спору між сторонами, не може розглядати як доказ за відсутності інших доказів на підтвердження обставин вказаних в оскаржуваній постанові. Вказане вище свідчить про те, що поліцейський розглянув справу та притягнув позивача до відповідальності за відсутністю доказів вчинення правопорушення, за відсутності доказів його вини, упереджено, оскільки не взяв до уваги пояснення, не дослідив обставини справи в сукупності, а керувався лише домислами, припущеннями та неіснуючими даними. Враховуючи викладене, є всі підстави вважати, що постанова в справі про адміністративне правопорушення винесена поліцейським незаконно, з грубим порушенням норм законодавства, відомчих актів МВС України, порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення та норм КУпАП, необґрунтовано, упереджено, за неіснуюче правопорушення, якого позивач не скоїв, з порушенням його законних прав, що призвело до незаконного притягнення до відповідальності та накладення адміністративного стягнення.

Присутній в судовому засіданні ОСОБА_1 пред`явлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Також пояснив, що коли вчиняв поворот, то бачив знак, який забороняє рух вантажних автомобілів, поворот вчиняв на швидкості 20-30 км./год., після цього знаку проїхав приблизно 2 км. та його зупинили поліцейські. Мав фізичну можливість, побачивши знак повернутися, але побоювався, що такий рух буде розцінений як створення аварійної обстановки. Під час огляду диску завив, що на зйомках є той самий заборонний знак, але він на момент складання постанови висів нижче. Після огляду пояснив, що під час його руху попереджувального знаку не було, а заборонний знак був розташований не так як на зображенні.

Відповідач в судові засідання не прибув, будучи повідомленим належним чином, згідно клопотання, викладеного у відзиві, просив справу розглядати без його участі. Відповідно до позиції, викладеної у відзиві на позов, зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , вважає винесену ним постанову законною. Свої заперечення мотивував наступним. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пункт 11 частини 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР України його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Так, відповідачем під час патрулювання 29 травня 2019 року приблизно о 18.13 год. був помічений транспортний засіб марки DAF, р/н НОМЕР_1 , який рухаючись по автодорозі автошлях Р-74, керуючи транспортним засобом, не виконав вимоги дорожніх знаків 3.33, 5.28.1 ПДР України. Після того, як був помічений вищезазначений транспортний засіб, він підійшов до водія автомобіля, представився згідно з п.3 ст.18 Закону України "Про Національну поліцію", після чого згідно з п.1.1 та п.2 ст.35 Закону України "Про Національну поліцію" повідомив про порушення останнім ПДР України. Переконавшись, що вимоги ст.278 КУпАП виконані, перейшов до розгляду справи. Також зачитав позивачу його права, зазначені у ч.1 ст.268 КУпАП, що зафіксовано на відео № ...304 на 03.20 хв. та ст.63 Конституції України, що зафіксовано на відео № 304 на 04.40 хв. Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що його притягнуто до адміністративної відповідальності без наявних в матеріалах справи доказів, однак відповідач звертає увагу, що розташування автомобіля, яким керував позивач в зоні дії знаку і є доказом вчиненого ним правопорушення. В позовній заяві позивач стверджує, що йому не були зачитані його права, а також було відмовлено у розгляді клопотання щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю скористуватися юридичною допомогою. Вважає, що позивач намагається ввести суд в оману, зазначаючи в позові неправдиву інформацію. По-перше, на відео № ...217 на 6.26 хв. зафіксовано як позивач каже, що розмовляв з адвокатом, тобто він отримав юридичну допомогу. Також зазначає, що на відео №...304 зафіксовано як відповідач зачитує права позивачеві та запитує, чи будуть у нього які-небудь клопотання, на що позивач відповідає: «Так, у мене є клопотання, я нічого не порушував, оскільки там не було дублюючого знаку». Щодо наданих позивачем пояснень про дублюючий знак зауважує, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено застосування дублюючого знаку 3.3 розділу 33 ПДР України. До матеріалів справи надано відео під назвою «місце вчинення правопорушення» де видно, що з тієї сторони, звідки рухався позивач, у відповідності до ДСТУ 4100-2014 розташований дорожній знак 5.28.1 ПДР України «Напрямок руху для вантажних автомобілів», який показує рекомендований напрямок руху для вантажних автомобілів і самохідних машин. Знак 5.28.1 показує напрямок руху прямо, що свідчить про неуважність водія на дорозі. Отже, крім порушення вимог дорожніх знаків позивачем порушено п. 2.3 ПДР України. За результатами розгляду адміністративної справи та з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, відповідачем було законно та обґрунтовано, з дотриманням норм чинного законодавства до позивача застосовано адміністративне стягнення - штраф у розмірі 255 грн., шляхом винесення постанови серії ЕАВ 1186772 від 29 травня 2019 року. В своєму позові позивач посилається майже на весь наказ 1395 та норми КУпАП, але так і не зазначив, що саме відповідач порушив, якої норми чинного законодавства не дотримався під час розгляду та винесення постанови про притягнення останнього до адміністративної відповідальності. Відповідно до Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує питання, чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законного представника і адвоката. З відео, на якому зафіксовано розгляд справи чітко вбачається, що вимоги щодо розгляду справи відповідач виконав, ознайомив позивача з правами, запропонував заявити клопотання. Також не може погодитися з тим, що під час винесення постанови проігнорував вимоги ст. 33 КУпАП. З даним твердженням відповідач не погоджується, оскільки ст.33 КУпАП передбачено, що при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі. Відповідно до ст.251 КУпАП орган (посадова особа) доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненням особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновками експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосується забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Відповідно до ст.252 КУпАП посадова особа оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Позивачу було роз`яснено, порядок та строки оскарження постанови згідно зі ст.ст.287 - 289 КУпАП. Отже, вищезазначені вимоги закону, як суб`єктом владних повноважень, були дотримані в повному обсязі. Крім того просить суд врахувати судову практику, а саме рішення по справі № 213/4027/18, де в спірному випадку позивачем зобов`язаний надати докази на підтвердження обставин, які викладені у позовній заяві, а також доказів на спростування факту вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. Факт вчиненого правопорушення позивачем підтверджується відеозаписом, на якому зафіксовано, що автомобіль, яким керував позивач, знаходиться в зоні дії знаку, та й сам позивач цього не заперечує, а посилається лише на те, що знак не видно, але жодного доказу, що даний знак розташований з порушенням ДСТУ оскільки такі обставини він зазначає в позові. Крім того просить суд врахувати судову практику, а саме рішення по справі № 216/6071/16-а, в якому зазначено, що перевірка законності встановлення дорожнього знаку не належить до компетенції інспектора патрульної поліції. В своєму позові позивач фактично не заперечує факт того, що він не виконав вимогу дорожнього знаку 3.3 ПДР України, а посилається лише на те, що відповідач незаконно виніс постанову на місці вчинення правопорушення. Так, відповідно до ст.52 Закону України «Про дорожній рух» контроль у сфері безпеки дорожнього руху здійснюється Кабінетом Міністрів України, місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, Національною поліцією, іншими спеціально уповноваженими на те державними органами (державний контроль), а також міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади (відомчий контроль). Згідно з п.11 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням ПДР України його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Відповідно до ст.31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису. Частиною 1 статті 35 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо водій порушив ПДР України. Статтею 222 КУпАП встановлені повноваження органів Національної поліції щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення. Так, органи Національної поліції розглядають справи, в тому числі: про порушення ПДР України, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126). Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. За загальним правилом ст.254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Відповідно до частин 2-4 статті 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст.285 КУпАП у випадках, передбачених ст.258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення. Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції № 1395 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення, (п.1 р.ІІІ Інструкції № 1395) Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтею 124- і, статтями 125, 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128, 129, статтею 132-1, частинами шостою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення (п.2 р.ІІІ Інструкції №1395). що відповідає положенням ст.276 КУпАП, за правилами частини 1 якої справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.(що відповідає ч.б ст. 276 КУпАП в якій вказано, що Законами України може бути передбачено й інше місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, а саме на місці вчинення правопорушення) Відповідно до пункту 1 розділу IV Інструкції № 1395 розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення. Позивач, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015, стверджує, що відповідач не мав права приймати постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності без складання протоколу та на місці вчинення правопорушення, оскільки ст.276 КУпАП встановлено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, і ці поняття не є тотожними. Так, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 № 5- рп/2015 зазначив, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у ст.ст.258, 276 КУпАП, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення «за місцем його вчинення», яке міститься в положенні ч.1 ст.276 КУпАП, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення. Конституційний Суд України у пункті 2.3 мотивувальної частини вказаного рішення зазначив, що у ч.ч.1, 2 ст.258 КУпАП визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом. Наведені норми в їх сукупності свідчать про наявність у відповідача як посадової особи Національної поліції, повноважень щодо здійснення контролю за дотриманням ПДР України його учасниками, які реалізуються, крім іншого, шляхом розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення у разі виявлення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху. Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, та рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення за порушення ПДР України, зокрема передбачених ст.122 КУпАП, на місці вчинення такого правопорушення. Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 4 ст.77 КАС України передбачено, що суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Таких доказів позивач суду не надав. Відповідно до ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно зі ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Доказів того, що факт правопорушення не мав місце з боку позивача, останній суду не надав. Факт скоєння правопорушення підтверджується складеною у відповідності до вимог КУпАП постановою про адміністративне правопорушення, відеозаписом та самим позовом. По суті, позивач спотворює дійсні обставини справи з метою ухилитися від адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення, а тому його вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Під час розгляду справи судом досліджені наступні докази: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с.10), постанова про притягнення до адміністративної відповідальності (а.с.11), диск DVD-R з 10 фрагментами відеозаписів (а.с.40).

Відповідно до ст.73 КАС України, суд вважає належними доказами постанову, диск з фрагментами відеозаписів, так як вони стосуються факту притягнення позивача до адміністративної відповідальності, накладення адміністративного стягнення та мають відношення до справи.

З огляду на те, що в силу п.9 ч.1 ст.31 та ст.40 Закону України «Про національну поліцію» відеоспостереження за дотриманням позивачем ПДР України інспектором ПП зафіксовано у встановленому законом порядку, суд визнає його як належний та допустимий доказ.

Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (а.с.10) суд вважає належним доказом, так як містить інформацію, що має істотне значення для справи.

Відповідно до ст.74 КАС України, суд вважає допустимими доказами постанову, диск з фрагментом відеозапису, які одержана з дотриманням вимог КАС України.

Згідно зі ст.75 КАС України, постанову, диск з фрагментом відеозапису суд вважає достовірними доказами.

На підставі ст. 6 КАС України, оцінивши безпосередньо, всебічно, повно та об`єктивно досліджені у судовому засіданні докази, суд вважає їх достатніми для встановлення наступних обставин. При цьому суд керується вимогами ст.77 ч.2 КАС України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

29 травня 2019 року о 18 год. 13 хв. водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом марки DAF FT 95 XF 430, р/н НОМЕР_1 , по автодорозі - автошлях Р-74, що встановлено судом на підставі позову та не спростовано відповідачем.

Судовим розглядом також встановлено, що транспортний засіб марки DAF FT 95 XF 430, р/н НОМЕР_1 , яким керував позивач, є спеціалізованим вантажним сідловин тягачем - Е, тобто на нього поширюються положення ПДР України, що визначають особливості руху вантажних транспортних засобів.

29 травня 2019 року о 19 год. 13 хв. інспектором Полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області ДПП Горбачовим А.В. винесено постанову серії ЕАВ №1186772 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, із накладенням штрафу в розмірі 255 грн. (а.с.11).

Винесення оскаржуваної позивачем постанови мотивовано тим, що 29 травня 2019 року о 18 год. 13 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки DAF FT 95 XF 430, р/н НОМЕР_1 , по автодорозі - автошлях Р-74, не виконав вимоги дорожнього знаку 3.3 «Рух вантажних транспортних засобів заборонено», а саме здійснив рух в зоні дії знаку. Розгляд справи та правопорушення зафіксовано на боді-камеру АЕ00014. Своїми діями ОСОБА_1 порушив п.33 ПДР України.

Як встановлено з відеозапису під назвою «місце вчинення правопорушення», з тієї сторони, звідки рухався позивач, розташований дорожній знак 5.28.1 ПДР України «Напрямок руху для вантажних автомобілів», який показує рекомендований напрямок руху для вантажних автомобілів і самохідних машин. Знак 5.28.1 показує напрямок руху прямо.

Судом встановлено, що справа про адміністративне правопорушення була розглянута безпосередньо на місці вчинення правопорушення інспектором ПП як уповноваженою посадовою особою органу поліції, що не суперечить ст.276 КУпАП, з роз`ясненням ОСОБА_1 як особі, яка притягується до адміністративної відповідальності, його прав, передбачених ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП, що підтверджується підписом позивача в постанові про адміністративне правопорушення та відеозаписом.

При вирішенні справи, суд застосовує норми права, які передбачені Конституцією України, КАС України, КУпАП, Правилами дорожнього руху, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі за текстом «ПДР України»).

Статтею 246 КУпАП передбачено, що порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Пунктом 11 частини 1 статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів.

Відповідно до ч.2 ст.22 КУпАП, від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.213, ст.ст.222, 258 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, правил забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі передбачених ст.122 КУпАП в порядку скороченого провадження, тобто без складання протоколу про адміністративне правопорушення з винесенням постанови по справі про адміністративне правопорушення за результатами її розгляду на місці вчинення правопорушення.

Таким чином, з огляду на скорочений порядок розгляду справ про адміністративні правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд яких здійснюється на місці вчинення правопорушення, під час винесення оскаржуваної постанови відповідач мав право винести постанову без складання протоколу про адміністративне правопорушення, навіть у випадку незгоди особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, з допущенним порушенням, а відтак доводи позивача в цій частині суд вважає безпідставними.

До того ж за приписами закону про адміністративні правопорушення розгляд справи і накладення штрафу інспекторами поліції фактично відбувається в спрощеному порядку, а тому підстав для відкладення таких контролюючих функцій, у тому числі відкладення розгляду справи на інший день, як про це вказував позивач, не передбачено. Суд зауважує, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за порушення правил у сфері дорожнього руху, має змогу спростувати виявлене правопорушення на місці його вчинення, в іншому випадку правомірність дій водія доводиться у судовому порядку шляхом подання позову про скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень. В даному випадку позивач таким правом скористався, пред`явивши позов до суду.

Стосовно доводів позивача щодо неправомірності розгляду інспектором справи про адміністративне правопорушення на місці вчинення адміністративного правопорушення, суд виходить з наступного.

За приписами ч.4 ст.258 КУпАП у випадках, передбачених ч.ч.1, 2 ст.258 КУпАП, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 КУпАП.

Аналіз положень глави 22 КУпАП в системному зв`язку з положеннями глави 17 КУпАП вказує на неможливість ототожнення понять «місце вчинення адміністративного правопорушення» з місцем розгляду справи «на місці вчинення адміністративного правопорушення», які мають різне цільове спрямування та правовий зміст. Так, в контексті ст.276 КУпАП розгляд справи про адміністративне правопорушення передбачає її розгляд за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення в межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України, що також передбачено в п.2.4 Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2015 від 26.05.2015 року.

Розділ ІІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 листопада 2015 року №1395 визначає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення (п.1 розділу ІІІ).

Пункт 2 розділу ІІІ Інструкції деталізує, що постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, ч.ч.1-3 ст.122 КУпАП виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення. Таким чином, аналізом вказаних норм в їх системному зв`язку суд приходить до висновку, що інспектором патрульної поліції правомірно винесено оспорювану постанову у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП на місці його вчинення.

Посилання позивача на Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, яким надано тлумачення словосполученням «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», суд вважає необґрунтованими, оскільки вже після прийняття Конституційним Судом України зазначеного рішення, норми КУпАП, що регулюють визначення місця розгляду справи, зазнали змін внесених Законом України від 14 липня 2015 року № 596-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху», зокрема, внесено зміни до ст.258 КУпАП шляхом доповнення п.4, зі змісту якого вбачається, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до ст.283 КУпАП.

Враховуючи вказане нормативно-правове обґрунтування, суд вважає, що розгляд справи на місці вчинення адміністративного правопорушення не є порушенням процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року по справі №592/8797/16-а.

Згідно зі ст.245 КУАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст.251 КУАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як встановлено ст. 280 КУпАП, предмет доказування у справі про адміністративні правопорушення становлять обставини, що підлягають з`ясуванню у справі про адміністративне правопорушення, а саме: наявність події адміністративного правопорушення; особа, яка вчинила протиправні дії (бездіяльність), за якими нормами КУпАП передбачена адміністративна відповідальність; винність особи у вчиненні адміністративного правопорушення; обставини, що пом`якшують адміністративну відповідальність, і обставини, що обтяжують адміністративну відповідальність; характер і розмір шкоди, заподіяної адміністративним правопорушенням; обставини, що виключають провадження по справі про адміністративне правопорушення; інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи; причини і умови вчинення адміністративного правопорушення.

Аналізуючи наведене, суд вважає за необхідне зазначити, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенню до суб`єкта владних повноважень. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 30 травня 2018 року у справі №337/3389/16-а.

Згідно з ч.5 ст.14 Закону «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху України та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Відповідно до п.1.9 ПДР України, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Диспозицією ч.1 ст.122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення вимог дорожніх знаків. Дана норма є бланкетною, оскільки посилається на певні норми права, які безпосередньо встановлюють такі вимоги.

Відповідно до п.8.1 ПДР України, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

Пункт 8.4 ПДР України передбачає види дорожніх знаків, які мають сім груп: попереджувальні, знаки пріоритету, наказові, інформаційно-вказівні, знаки сервісу та таблички до дорожніх знаків. Кожен із них має окрему нумерацію (підгрупу).

Підпункт «в» п.8.4 ПДР України визначає поняття заборонних знаків, тобто знаків які запроваджують, або скасовують певні обмеження в русі. Додатком №1 також конкретизовано види дорожніх знаків. Так, дорожній знак 3.3 додатку №1 до ПДР визначає таке обмеження, як «Рух вантажних автомобілів заборонено». Дорожній знак 3.3 "Рух вантажних автомобілів заборонено" є заборонних знаком та забороняє рух вантажних автомобілів і составів транспортних засобів з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т (якщо на знакові не зазначена маса) або з такою, що перевищує зазначену на знакові, а також тракторів, самохідних машин і механізмів. Разом з тим, дія вказаного дорожнього знаку 3.3 не поширюється на транспортні засоби, що обслуговують громадян чи належать громадянам, які проживають або працюють у цій зоні, а також на транспортні засоби, що обслуговують підприємства, які розташовані у позначеній зоні. У таких випадках транспортні засоби повинні в`їжджати до позначеної зони і виїжджати з неї на найближчому перехресті до місця призначення.

Відтак, особливість вказаного положення ПДР України полягає у тому, що відповідний обов`язок у водіїв не виникає, якщо відповідний транспортний засіб рухається в межах зони дії знаку 3.3 «Рух вантажних автомобілів заборонено» та обслуговує підприємства, розташовані у вказаній зоні. При цьому, зоною дії вказаного дорожнього знаку 3.3 "Рух вантажних автомобілів заборонено", як це визначено підрозділом 3 розділу 33 ПДР України, є зона від місця його встановлення до найближчого перехрестя за ним, а в населених пунктах, де немає перехресть - до кінця населеного пункту. Дія знаків не переривається в місцях виїзду з прилеглих до дороги територій і в місцях перехрещення (прилягання) з польовими, лісовими та іншими дорогами без покриття, перед якими не встановлено знаки пріоритету.

Згідно з п.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Судом встановлено, що 29 травня 2019 року о 18 год. 13 хв. водій ОСОБА_1 керував саме вантажним транспортним засобом марки DAF FT 95 XF 430, р/н НОМЕР_1 , та допустив проїзд в зоні дії дорожнього знаку 3.3 "Рух вантажних автомобілів заборонено". Наявність на ділянці дороги вказаного дорожнього знаку відповідачем доведена та зафіксована на відео. Обставин, які б визначали встановлення знаку з порушенням вимог ДСТУ чи його обмежену оглядовість для учасників дорожнього руху, судом не встановлено.

Однак, звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що під час керування вантажним автомобілем він не допускав порушень вимог дорожнього знаку 3.3 ПДР України.

Згідно ст.251 КУпАП, наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи встановлюється доказами у справі, якими є: протокол про адміністративне правопорушення, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речові докази та інші документи.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 КАС України. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У відповідності до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі №816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Згідно зі ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вважаючи неправомірною постанову по справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП, позивач вказував, що рухаючись 29 травня 2019 року на своєму автомобілі, він змушений був заїхати в зону дії дорожнього знаку 3.3 «Рух вантажних автомобілів заборонено», оскільки GPS навігатор спрямував його саме цією дорогою і жодного попередження щодо заборони руху вантажних автомобілів, або дорожнього знаку який би вказував на подальший рух не бачив. Враховуючи вищевикладене, вважає, що не маючи іншої можливості, був змушений здійснити подальший рух порушивши вимогу дорожнього знаку 3.3 «Рух вантажним автомобілям заборонено», тобто діяв в стані крайньої необхідності.

Оглядом фрагментів відеозаписів на диску DVD-R встановлено, що водій ОСОБА_1 дійсно керував вантажним автомобілем по автодорозі Р-74. На місці зупинки водій відмовлявся виконувати законні вимоги поліцейських, у тому числі стосовно пред`явлення документів, висловлював явну неповагу до суб`єктів владних повноважень.

При цьому в позові ОСОБА_1 зайняв суперечливу позицію стосовно обставин справи: спочатку він категорично заперечує факт вчинення правопорушення, надалі фактично визнає та вказує, що діях за обставин крайньої необхідності, а відтак відповідач вправі був звільнити його від адміністративної відповідальності за малозначністю діяння. У судовому засіданні останній надав суперечливі пояснення стосовно наявності знаку. Такі пояснення позивача й позицію суд розцінює як обраний спосіб захисту та фактичне визнання допущення порушення ПДР України - вимог дорожнього знаку 3.3 ПДР України, та легковажне ставлення до їх виконання.

Так, позивачем не доведено жодними доказами, які б в сукупності виправдовували правомірність його руху саме в зоні дії дорожнього знаку 3.3 з відступленням від вимог та обмежень, встановлених ПДР України. При цьому судом встановлено, що позивач мав об`єктивну можливість та повинен був рухатись по автодорозі прямо, призначеній саме для руху вантажних автомобілів, а не звертаючи ліворуч, де рух вантажних автомобілів заборонено.

Твердження позивача ОСОБА_1 з приводу того, що під час проїзду в зоні дії знаку 3.3 «Рух вантажних автомобілів заборонено» він діяв в стані крайньої необхідності, суд вважає безпідставними та надуманими з огляду на таке.

Згідно зі ст.18 КУпАП, не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства. Об`єктами захисту від небезпеки є державний або громадський порядок, власність, права і свободи громадян, установлений порядок управління. Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза зазначеним охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності і це прямо відповідає положення статті 18 КУпАП - «для усунення небезпеки, яка загрожує». Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається.

Крайня необхідність - це випадок зіткнення двох інтересів, які рівною мірою охороняються законом, і при якій заради збереження більш важливого інтересу, заподіюється шкода меншому інтересові. Підставою крайньої необхідності є небезпека інтересам, які охороняються адміністративним законодавством. Ця небезпека може бути викликана:1) протиправними діями людини; 2) діями тварин; 3) природними явищами; 4) джерелом підвищеної небезпеки (технічними та транспортними засобами) тощо. Крім того, крайню необхідність можна визнати правомірною лише при наступних обставинах (ознаках): небезпека не може бути усунена іншим шляхом, окрім як заподіяння шкоди, тобто крайня необхідність є єдиним засобом захисту від небезпечних дій; при крайній необхідності шкода завдається не джерелу небезпеки, а інтересам третіх осіб; шкода, яка заподіюється при крайній необхідності, повинна бути меншою, ніж та, яка попереджена.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не надано жодних доказів, як і не зазначено обставин, які б вказували, що 29 травня 2019 року о 18 год. 13 хв. водій ОСОБА_1 , керуючи вантажним транспортним засобом марки DAF FT 95 XF 430, р/н НОМЕР_1 , по автодорозі - автошлях Р-74, перебував в стані крайньої необхідності. Відтак, в обстановці, що склалася під час проїзду дороги в зоні дії знаку 3.3 «Рух вантажних автомобілів заборонено» не вбачається стану крайньої необхідності, а дії водія не відповідали характеру вчиненого діяння.

Твердження позивача на те, що на час складання постанови знак 5.28.1 був відсутній спростовується відеозаписом під назвою «місце вчинення правопорушення», з тієї сторони, звідки рухався позивач, розташований дорожній знак 5.28.1 ПДР України «Напрямок руху для вантажних автомобілів», який показує рекомендований напрямок руху для вантажних автомобілів і самохідних машин. Знак 5.28.1 показує напрямок руху прямо. При цьому суд не встановив підстав, з яких би цей доказ був спотворений поліцейськими.

Посилання позивача за можливість застосування відповідачем положень ст.22 КУпАП шляхом звільнення його від адміністративної відповідальності з огляду на дію в стані крайньої необхідності, суд вважає безпідставними та такими, що ґрунтуються виключно на тлумаченні позивачем норм права на власний розсуд, адже згідно положень ст. 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності. До того ж застосування суб`єктом владних повноважень ст.22 КУпАП - є правом, а не обов`язком. Серед обставин, на які посилався позивач як підставу звільнення від відповідальності не встановлено таких, які б давали достатньо підстав визнати вчинене позивачем правопорушення малозначним, а могли лише розцінюватись як обставини, що пом`якшують стягнення.

У свою чергу, при винесені постанови про адміністративне правопорушення, відповідачем вірно з`ясовано всі обставини справи та накладено стягнення в розмірі, передбаченому ч.1 ст.122 КУпАП, що є співмірним виду та характеру вчиненого правопорушення. При цьому, останній знаходився при виконанні своїх службових обов`язків та оцінивши докази виніс постанову в межах своїх повноважень та у спосіб, встановлений законом.

За даних обставин доводи, наведені позивачем без їх доказового підтвердження, спростовуються обґрунтованою позицією відповідача та наданими ним доказами, які в своїй сукупності є свідченням доведеності наявності в діях позивача інкримінованого йому адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП. Сумнівів щодо доведеності його вини, які б тлумачились на його користь, у суду немає.

Жодних порушень прав позивача, як б свідчили про упереджене ставлення відповідача чи необ`єктивний розгляд справи, судом не встановлено.

Встановивши у судовому засіданні ту обставину, що позивач вчинив правопорушення, передбачене ст.122 ч.1 КУпАП, суд вважає, що підстави для задоволення пред`явлених ним вимог відсутні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно з ч.1 ст.139 КАС України, суд враховує ухвалення рішення на користь відповідача та звільнення позивача від сплати судового збору на підставі ст.288 КУпАП, тому судові витрати підлягають компенсації за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України.

Керуючись ст.19 Конституції України, ст.ст.7, 121, 245, 247, 280, 283 КУпАП, ст. ст. 2, 3, 5, 9, 73-77, 139, 162, 241-246, 250, 255, 257, 268, 269, 271, 286, 293КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ) до інспектора роти №2 батальйону №2 Полку патрульної поліції в м. Кривому Розі Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Горбачова Антона Вікторовича (м. Кривий Ріг, вул. Волгоградська 11) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, закриття справи - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з моменту його підписання через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку, передбаченому ст.286 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.М. Прасолов