Справа № 560/1391/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/1391/19

Головуючий у 1-й інстанції: Гнап Д.Д.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

27 листопада 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Іваненко Т.В.

за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.

представників відповідача: Томашевської О.В., Калужської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 серпня 2019 року (повний текст виготовлено 03.09.2019) у справі за адміністративним позовом Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування вимоги та рішення,

В С Т А Н О В И В :

В травні 2019 року Державна установа "Замкова виправна колонія (№58)" (далі ДУ "Замкова виправна колонія (№58)") звернулася до суду з адміністративним позовом, до Головного управління ДФС у Хмельницькій області (далі ГУ ДФС у Хмельницькій області) в якому просила:

-визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Хмельницькій області № Ю- від 28.02.2018 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 624228,86 грн.;

-визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області № від 28.02.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом дохід і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 312114,43 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 серпня 2019 року позов задоволено:

-визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДФС у Хмельницькій області №Ю- від 28.02.2018.

-визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДФС у Хмельницькій області № від 28.02.2019.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відповідно до вимог пункту 3 статті 122 КВК України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Відповідно до наданих до перевірки документів встановлено, що засуджені до позбавлення волі залучалися до суспільно корисної оплачуваної праці за що отримували заробітну плату.

24.10.2019 від позивача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судовому засіданні представники відповідача підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи повноважного представника для участі у справі, не направив.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ДУ "Замкова виправна колонія (№58)" зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 29.11.1999, номер державної реєстрації 320, код за .

На підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп.78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України (далі ПК України), відповідно до наказу ГУ ДФС у Хмельницькій області від 04.01.2019 №10, посадовими особами відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку ДУ "Замкова виправна колонія (№58)" з питань повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01.10.2015 по 30.09.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 30.09.2018, відповідно до затвердженого плану перевірки.

За результатами проведення перевірки складено акт від 01.02.2019 № 0058/22-13-03/08564771 за змістом якого перевіркою виявлені порушення пункту 1 частини 1 статті 4, пункту 1 частини 2 статті 6, пункту 1 частини 1 статті 7, частини 5 статті 8, частини 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI, підпункту 1 пункту 4.3 розділу IV Інструкції "Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №455 від 09.09.2013, №449 від 20.04.2015, а саме:

-в щомісячних звітах по єдиному соціальному внеску за період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року ДУ "Замкова виправна колонія (№58)" занижено фонд оплати праці засуджених та, відповідно, не відображено суми нарахованих доходів, на які нараховується єдиний внесок за звітний місяць (із заробітної плати/доходу) на загальну суму 2979719,00 грн.;

-за період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року не проведено нарахування єдиного внеску на суму заробітної плати засуджених в сумі 228994,36 грн, за період з жовтня 2016 року по вересень 2018 року не нараховано єдиний внесок на суми різниці між розміром мінімальної заробітної плати та фактично нарахованою заробітною платою засуджених в сумі 426543,81 грн.

Всього за результатами перевірки донараховано ЄСВ на загальну суму 655538,18 грн.

Не погоджуючись з висновками акту перевірки ДУ "Замкова виправна колонія (№58)" подано заперечення від 14.02.2019 № 616.

За результатами розгляду заперечення, відповідач надав відповідь від 25.02.2019, яка відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримана позивачем 28.02.2019.

В подальшому на підставі висновків перевірки, ГУ ДФС у Хмельницькій області прийнято:

-вимогу №Ю- від 28.02.2018 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 624228,86 грн.;

-рішення № від 28.02.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом дохід і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 312114,43 грн.

Не погодившись з такими рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача обов`язку щодо сплати податку на доходи фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до підпункту 164.2.1 пункту 164.2 статті 164 ПК до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту).

Згідно з пунктом 57.1 статті 57 ПК податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом,

Підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК визначено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

У підпункті 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК зазначено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб-юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента-юридичної особи, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу,

Підпунктом 168.4.7 пункту 168.4 статті 168 ПК передбачено, що відповідальність за своєчасне та повне перерахування сум податку до відповідного бюджету несе юридична особа або її відокремлений підрозділ, що нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід.

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п.п. 171.1 п.171 ПК ).

За змістом пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI), платниками єдиного внеску є роботодавці-підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.

Положеннями пункту 1 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина 1 статті 8 Закону №2464-VI).

Положеннями частини 4 статті 25 Закону №2464-VI визначено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 3 частини 11 статті 25 Закону №2464-VI орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Таким чином, законодавством передбачено загальний обов`язок зі сплати єдиного соціального внеску, проте у правовідносинах пов`язаних з наймом працівників такий обов`язок покладено лише на роботодавця, як податкового агента.

Пунктом 6 частини другої статті 13 Закону України від 23.06.2005 № 2713-IV "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" унормовано, що підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей: 6) трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

При цьому, частиною другою статті 60 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) врегульовано, що праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу.

За змістом частини 118 КВК засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.

Отже, засуджені до позбавлення волі мають право працювати, їх трудові відносини регулюються загальними нормами законодавства про працю, за винятком особливостей, встановлених вимогами кримінально-виконавчого законодавства, зокрема в частині прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу та ін.

Трудові відносини всіх працівників врегульовано Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України), який встановлює, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3).

За приписами частини другої статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За визначенням наведеним у ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір-угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Одним із видів трудового договору є строковий трудовий договір, який укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (статті 21 КЗпП).

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку, що роботодавець-це власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності або уповноважений ним орган чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю; особа, яка найняла працівника за трудовим договором (контрактом).

Таким чином, укладаючи із фізичною особою строковий трудовий договір, власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності або уповноважений ним орган чи фізична особа набувають правового статусу роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 118 КВК України засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою-підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Такі договори погоджуються адміністрацією колонії та повинні містити порядок їх виконання. Адміністрація зобов`язана створювати умови для праці засуджених за договорами цивільно-правового характеру та трудовими договорами.

Статтею 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР "Про оплату праці" передбачено, що заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Згідно частин 1 та 2 ст.120 КВК України праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

У виправних колоніях на особовий рахунок засуджених, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці, зараховується незалежно від усіх відрахувань не менш як п`ятдесят відсотків нарахованого їм місячного заробітку.

Отже, право на працю засуджених до позбавлення волі реалізується шляхом укладення строкових трудових договорів із відповідними виправними центрами. За такими договорами засуджені виконують визначену роботу, за яку відповідна виправна установа виплачує їм на особовий рахунок винагороду-заробітну плату. А відтак, використовуючи працю засуджених до позбавлення волі, виправна колонія є роботодавцем засуджених у розумінні викладених вище правових норм.

Слід зазначити, що трудові відносини засуджених дійсно мають свої особливості, проте їх характер та відповідні обмеження не дають підстав вважати, що позивач, використовуючи працю засуджених, не є їх роботодавцем та не виплачує їм за виконану роботу заробітну плату. Засуджені до позбавлення волі, у даному випадку, є найманими працівниками з особливим статусом та обмеженими трудовими правами (але повністю не позбавлені їх).

Жодних особливих застережень щодо обов`язку виправних колоній як роботодавців утримувати та сплачувати спірні податки та збори із заробітку засуджених норми чинного законодавства не містять, а відсутність прямих вимог щодо такого обов`язку для виправних колоній не перешкоджає застосуванню до них загальних положень законодавства.

При цьому, як це прямо визначено статтею 122 КВК України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Як слідує з наявних в матеріалах справи штатних розписів з січень-грудень 2017 року та січень-грудень 2018 року, розрахункових платіжних відомостей, табелів обліку робочого часу засуджених, копій наказів начальника Замкової виправної колонії №58 про прийняття на роботу та звільнення засуджених, останні перебували у трудових відносинах з ДУ "Замкова виправна колонія №58".

Особливості фінансування позивача, організації роботи, забезпечення штатними документами тощо, жодним чином не скасовує обов`язок позивача сплачувати спірні податки та збори і подавати у повному обсязі податкову звітність.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність обов`язку у ДУ "Замкова виправна колонія №58" щодо сплати податку на доходи фізичних осіб, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі.

Подібну позицію щодо застосування викладених вище норм права висловлено Вищим адміністративним судом України у постанові від 01.02.2017 по справі № 811/1968/13-а.

У ході апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції не встановлено помилок у розрахунках спірних податкових зобов`язань та штрафних санкцій, а позивачем правильність таких розрахунків не спростовано.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що слід скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 205, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Хмельницькій області задовольнити повністю.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом Державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування вимоги та рішення скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 03 грудня 2019 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Іваненко Т.В.