Справа № 420/2801/19
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/2801/19
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Федусика А.Г.,

суддів: Єщенка О.В. та Шевчук О.А.,

при секретарі - Пальоній І.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 , його представника - Легенченко Олени Андріївни, представника відповідача - Міняйло Уляни Олександрівни та свідка - ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про внесення змін до наказу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до прокуратури Одеської області про внесення змін до наказу прокуратури Одеської області №568к від 02 квітня 2019 року та викладення його в наступній редакції: "Наказую: звільнити радника юстиції ОСОБА_1 з посади першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 з 02 квітня 2019 року, призначивши ОСОБА_1 на іншу посаду в органах прокуратури".

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що заява, на підставі якої його було звільнено, складена ним особисто під диктування начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Одеської області ОСОБА_2, в ній він просив звільнити його з 02 квітня 2018 року (в подальшому дата в заяві була змінена на 02 квітня 2019 року) з посади першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 та органів прокуратури за власним бажанням. Позивач зазначив, що на момент складання даної заяви він перебував у тяжкому фізичному стані та під цим впливом не помітив того, що замість звільнення лише з посади першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 попросив звільнення й з органів прокуратури взагалі. Звільнення з органів прокуратури не відповідало його вільному волевиявленню, він не мав на меті припинити роботу в органах прокуратури взагалі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2019 року у задоволені адміністративного позову було відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та задовольнити позов повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення в частині з огляду на таке.

Судом першої інстанції було встановлено, що 15 грудня 2015 року ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1.

02 квітня 2019 року позивач подав заяву на ім`я прокурора Одеської області, в якій просив звільнити його з посади першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 та з органів прокуратури за власним бажанням з 02 квітня 2019 року.

Наказом прокурора Одеської області від 02 квітня 2019 року №568к радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 з 02 квітня 2019 року у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням (п.7 ч.1 ст.51 Закону України «Про прокуратуру»).

05 квітня 2019 року позивач подав заяву від 04 квітня 2019 року на ім`я прокурора Одеської області, в якій повідомив про те, що ним було помилково зазначено про його звільнення саме із органів прокуратури Одеської області, малось на увазі лише звільнення із займаної посади першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1, та у зв`язку з чим він просив внести відповідні зміни до наказу від 02 квітня 2019 року №568к в частині його звільнення з займаної посади, що собою не передбачає звільнення із органів прокуратури Одеської області.

Листом від 11 квітня 2019 року №11-9612-19 прокуратура Одеської області повідомила позивача про те, що порядок звільнення прокурора в разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням встановлено ст.58 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якою прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час перебування на посаді.

Звільнення позивача з органів прокуратури і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності посилань позивача на ту обставину, що роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви лише за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення з обов`язковим зазначенням при цьому поважних причин, які зумовили прийняття ним рішення про звільнення. Вимоги про обов`язкове зазначення у заяві про звільнення датою подання заяви поважних причин, через які прокурор це просить, Закон України "Про прокуратуру" не містить, водночас, судом встановлено, що у своїй заяві про звільнення ОСОБА_1 просив звільнити його саме з 02 квітня 2019 року.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції помилковими і такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України.

Так, в ході судового засідання 27 листопада 2019 року в суді апеляційної інстанції позивачем було зазначено, що написанню заяви 02 квітня 2019 року про звільнення передувало його спілкування з прокурором Одеської області, під час якого останній висловив прохання звільнити займану посаду першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1, оскільки цю посаду повинна зайняти інша особа. Також, під час вказаного спілкування прокурором Одеської області було нагадано позивачу, що його дружина також є працівником органів прокуратури, і його відмова може вплинути як на його роботу, так і на перебування на посаді його дружини. ОСОБА_1 під час судового засідання зазначив, що з огляду на характер та спрямованість вказаної розмови, сприйняв її як прямий тиск на нього. Отже, саме в зв`язку з цим, за посиланнями позивача, ним було написано заяву про звільнення. При цьому претензій до виконанням ним своїх службових обов`язків та дотримання службової дисципліни прокурор Одеської області не висловлював.

Також, в позові ОСОБА_1 посилався на ту обставину, що на момент складання заяви про звільнення він перебував у тяжкому фізичному стані та під впливом хвороби не помітив того, що замість звільнення лише з посади першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1, попросив звільнення й з органів прокуратури взагалі.

Преамбулою Закону України "Про прокуратуру" (далі Закон) передбачено, що цей Закон визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Водночас Кодекс законів про працю України (далі Кодекс) визначає правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці (преамбула Кодексу).

Відповідно до ст.1 Кодексу кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством (ст.222 Кодексу).

З аналізу наведеного вбачається, що Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників в незалежності від характеру та місця трудової діяльності (загальні норми регулювання), водночас, іншими законодавчими актами (спеціальні норми регулювання) визначається порядок розгляду трудових спорів деяких категорій працівників.

Згідно правової позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це не йдеться у спеціальному законі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.16 Закону незалежність прокурора забезпечується особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом (ч.3 ст.16 Закону).

Так, положеннями ст.51 Закону визначено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Прокурор звільняється з посади у разі подання заяви про звільнення з посади за власним бажанням (п.7 ч.1 ст.51 Закону).

Зі змісту ст.58 Закону вбачається, що прокурор незалежно від мотивів має право подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням у будь-який час свого перебування на посаді.

Заява про звільнення з посади за власним бажанням подається особі, уповноваженій цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора.

Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

З аналізу положень Закону вбачається, що вказані норми (ст.51 та 58 Закону) регламентують лише загальні умови звільнення прокурора з посади, зокрема, час, протягом якого прокурор має право подати заяву про звільнення, передбачає особу, якій прокурор подає вказану заяву, водночас, вказані норми не регулюють питання строку звільнення прокурора після подання заяви, термін (до дня звільнення), за який повинна бути подана заява, а тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування норм Кодексу в іншій частині вказаних правовідносин, які не врегульовані Законом.

Наведені висновки також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 11 липня 2018 року справа №821/761/17.

Так, положеннями статті 38 Кодексу передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З аналізу наведеного вбачається, що при розірванні трудового договору з ініціативи працівника, роботодавець може звільнити працівника у день подання останнім заяви та до спливу 14-ти днів за умови, якщо працівник сам визначає цей день датою звільнення, вказавши при цьому поважну причину, яка зумовила прийняття ним рішення про звільнення (переїзд на нове місце проживання, вступ до навчального закладу, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість тощо).

У постанові від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.

Таким чином, визначення дати та поважної причини звільнення працівника є необхідними умовами досягнення взаємної домовленості між працівником та суб`єктом призначення, з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством.

З матеріалів справи, а саме з заяви позивача про звільнення від 02.04.2019 року вбачається, що вона не містить будь-якого посилання на наявність поважних причин та відповідно обґрунтування необхідності звільнення саме в день складання та подання цієї заяви та до спливу 14-ти днів.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення позивача з органів прокуратури за власним бажанням з 02 квітня 2019 року, що було оформлено спірним наказом №568к від 02 квітня 2019 року, відбулось з порушенням встановленого ст.38 Кодексу порядку, а волевиявлення ОСОБА_1 щодо звільнення не може вважатись вільним.

Крім цього, зі змісту ст.38 Кодексу вбачається, що фактично за працівником закріплено право протягом 14 днів з моменту подання заяви про звільнення відкликати цю заяву, а також залишитися на роботі і після спливу цього строку шляхом не вчинення активних дій щодо вимагання розірвання трудового договору.

В ході розгляду справи судом встановлено, що роботодавцем позивача в день звільнення було вчинено дії щодо прийняття від ОСОБА_1 заяви про звільнення, надіслання запиту та отримання інформації з Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів щодо наявності/відсутності на розгляді дисциплінарних скарг про вчинення позивачем дисциплінарного проступку, щодо проведення повного розрахунку з позивачем та видачі йому трудової книжки. При цьому, з пояснень допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_2 вбачається, що здійснення повного розрахунку та видача трудової книжки відбулося без прийняття від позивача підконтрольних йому справ та без обхідного листка, який згідно встановленого порядку оформлюється при звільненні.

Судова колегія вважає, що звільнення позивача у вказаний спосіб у день подання ним заяви про звільнення за відсутності будь-якого обґрунтування причин та необхідності такого звільнення до спливу 14-денного терміну призвело не лише до порушення права позивача на відкликання заяви про звільнення та продовження трудового договору, а й фактично позбавило останнього взагалі можливості скористатися таким правом.

Вказане також підтверджується фактом відмови відповідача у задоволенні заяви позивача від 05 квітня 2019 року заяви на ім`я прокурора Одеської області щодо внесення змін до спірного наказу та залишення його на роботі в органах прокуратури.

Крім того, наказом Генеральної Прокуратури України від 18 грудня 2017 року № 351 затверджено Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури (далі Положення), п.1 та 2 якого передбачено, що це Положення визначає основні напрями організації кадрової роботи в органах прокуратури України (крім військових прокуратур).

Правовою основою організації кадрової роботи в органах прокуратури України є Конституція України, Кодекс законів про працю України, Закон України «Про прокуратуру» (далі - Закон), Закон України «Про державну службу», інші нормативно-правові акти та це Положення.

Відповідно до п.1 та 9 (Розділ V Звільнення прокурора з посади) Положення звільнення прокурора з посади здійснюється наказом керівника органу прокуратури, визначеного частиною другою статті 51 Закону, на підставах і в порядку, передбачених цим Законом, та з дотриманням встановлених законодавством про працю гарантій.

У разі подання прокурором заяви про звільнення з посади за власним бажанням звільнення проводиться уповноваженим Законом керівником прокуратури з дати, зазначеної в заяві. Заява про звільнення подається не пізніше ніж за три дні до вказаної у ній дати. Прокурор продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

З аналізу наведенного вбачається, що діючим законодавством передбачено також і порядок подання самої заяви про звільнення прокурора з посади за власним бажанням, згідно якого така заява повинна бути подана не пізніше ніж за три дні до дати звільнення, яка зазначається прокурором в заяві.

Водночас, як було встановлено вище та вбачається з матеріалів справи, заява про звільнення була подана в день, з якого, за ініціативою позивача, він повинен бути звільнений, що свідчить про порушення і визначеного Положенням порядку.

З урахуванням викладеного, судова колегія приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося не у спосіб, встановлений законом, з порушенням прав позивача, у зв`язку з чим спірний наказ прокурора Одеської області від 02 квітня 2019 року №568к не може вважатися законним та підлягає скасуванню.

Положеннями ч.1 ст.235 Кодексу передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить до висновку, що оскільки спірним наказом позивач був звільнений з органів прокуратури, то у відповідності до ч.1 ст.235 Кодексу повинен бути поновлений саме на посаді, з якої його було протиправно звільнено, а саме на посаді першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1.

Водночас, позовні вимоги ОСОБА_1 у вигляді внесення змін до спірного наказу шляхом викладення його у відповідній редакції (щодо призначення позивача на іншу посаду в органах прокуратури), колегія суддів вважає безпідставними, оскільки правовідносини щодо призначення позивача на іншу посаду в органах прокуратури не є спірними і не відбулись, як такі, а тому в разі їх задоволення (у первинному вигляді та відповідно до прохальної частини позову) суд апеляційної інстанції вийшов би за межі компетенції, що є неприпустимим.

Враховуючи наведене та з метою повного та всебічного захисту прав та інтересів позивача, колегія суддів приходить до висновку про необхідність вийти за межі позовних вимог та задовольнити позов частково шляхом скасування спірного наказу та поновлення ОСОБА_1 на посаді, з якої його було протиправно звільнено, а саме на посаді першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1.

Також, колегія суддів вважає необхідним зобов`язати відповідача виплатити позивачу заробітну плату за посадою першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1 з урахуванням усіх її складових за час вимушеного прогулу, тобто з дати незаконного звільнення (02 квітня 2019 року) по дату поновлення його на посаді першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи невірно застосовані норми матеріального права, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов задоволенню в частині.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2019 року - скасувати.

Прийняти по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про внесення змін до наказу та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Скасувати наказ прокурора Одеської області від 02 квітня 2019 року №568к про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1.

Зобов`язати прокуратуру Одеської області виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за посадою першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №1.

В іншій частині в позові - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 03 грудня 2019 року.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Єщенко О.В. Шевчук О.А.