Справа № 493/1751/19
Суддя: Мясківська І. М.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 493/1751/19
Провадження № 2-а/493/25/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Балта Одеської області

Балтський районний суд Одеської області в складі:

головуючої-судді Мясківської І.М.,

за участю секретаря Пінул І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Балта адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції 3-ї роти 1-го батальйону молодшого лейтенанта поліції Щиголя Ігора Васильовича про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Балтського районного суду Одеської області з адміністративним позовом до інспектора патрульної поліції 3-ї роти 1-го батальйону молодшого лейтенанта поліції Щиголя І.В. про скасування постанови про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1546047 про притягнення до адміністративної відповідальності від 22.09.2019 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що 22.09.2019 року інспектором патрульної поліції 3-ї роти 1-го батальйону молодшого лейтенанта поліції Щиголем І.В. було винесено постанову серії ЕАК № 1546047 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн. Відповідно до змісту постанови, він, керуючи транспортним засобом, перевищив швидкісний режим, встановлений в даному населеному пункті дорожнім знаком 5.45. Вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення та оскаржувана постанова є противоправною, оскільки обставини зазначені оскаржуваній постанові не відповідають дійсним обставинам. Дорожній знак 5. 45 було встановлено з порушенням, яке призвело до того, що при в`їзді до населеного пункту Кіпті вказаного дорожнього знака не було в полі його зору, до моменту його зупинки інспектором патрульної поліції він керувався пунктом ПДР 12.6.г До того ж, інспектором було грубо порушено вимоги ст.ст. 276, 279, 268 КУпАП, оскільки не було належної підготовки до розгляду справи, не було оголошено посадових особи, яка розглядає справу, не були вирішенні клопотання, не були дослідженні докази, не були заслухані особи, які беруть участь у справі, не було ознайомлено позивача з його права, передбачені ст. 268 КУпАП. Інспектором одразу, без складання протоколу, було винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності, що суперечить вимогам законодавства, не було надано жодних доказів, що ним вчинено дане правопорушення. І тому він вважає, що його притягнення до адміністративної відповідальності є незаконним та необґрунтованим.

Позивач в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в задоволенні позовних вимог позивача заперечує в повному обсязі.

В матеріалах справи міститься відзив, який надійшов до суду 22.10.2019 року, зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає позовних вимог з наступних підстав. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, 22.09.2019 року на 96 км а/д Київ-Чернігів -Нові Яриловичі, с. Кіпті, рухався зі швидкістю 106 км/год. та перевищив встановлене обмеження швидкості руху у населеному пункті, визначеному дорожнім законом 5.45, на 56 км/год., чим порушив вимоги п. 12.4 ПДР України, які він зобов`язаний знати та неухильно виконувати. Швидкість руху було зафіксовано за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20, експлуатація якого жодним чином не обмежена нормами чинного законодавства і є придатним до застосування Згідно п. 12.4 ПДР України, у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год., однак за допомогою відеозапису та фото з приладу TruCam, автомобіль Тойота із д/з НОМЕР_1 рухався в населеному пункті за швидкістю 106 км/год., що є перевищенням дозволеної швидкості руху на 56 км/год.

Таким чином, відповідач вважає, що всі зауваження ОСОБА_1 , які висловлені в позовні заяві, носять суто суб`єктивний характер та свідчать про намагання позивачем уникнути адміністративної відповідальності. При цьому, він, під час розгляду справи про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та винесення постанови серії ЕАВ № 1546047 від 22.09.2019 року, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, та жодним чином не порушив права позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасників справи, повідомлених відповідно до положень ст. 268 КАС України, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Згідно ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Розглянувши позов в межах заявлених вимог, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, судом встановлено наступне.

22 вересня 2019 року інспектор патрульної поліції 3-ї роти 1-го батальйону молодший лейтенант поліції Щиголь І.В., виніс відносно позивача ОСОБА_1 постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАК № 1546047

Суть адміністративного правопорушення, згідно постанови, полягала в тому, що 22.09.2019 року о 13:36 год., в с. Кіпті, вул. Слов`янська, 47 МО1 96 км, позивач, керував транспортним засобом TOYOTA, з державним номерним знаком НОМЕР_1 зі швидкістю 106 км/год. в населеному пункті С. Кіпті Козелецького району Чернігівської області позначеним дорожнім знаком 5.45 на білому фоні, перевищивши швидкість на 56 км/год., що зафіксовано приладом TruCam LTI 20/20 с.н. ТС001134 , чим порушив п. 12.4 ПДР України, вчинивши адміністративне правопорушення, відповідальність за яка передбачена ч. 3 ст. 122 КУпАП, внаслідок чого поліцейським, було накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн.

Вирішуючи спірне питання, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Згідно з п. 1.1 ПДР вони, відповідно до Закону України «Про дорожній рух», встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Відповідно до п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Згідно з п. 2.3 б ПДР України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.

Згідно п.12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Частиною 3 ст. 122 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху, що тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частина 1 статті 9 КУпАП визначає, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. У контексті даної справи це означає, що умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

Крім того, згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, в тому числі, про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, (частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга і третя статті 122, частина перша статті 123, статті 124-1 - 126, ) тощо.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Частиною 4 ст. 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Так, дійсно, у висновку Науково-консультативної ради при Вищому адміністративному суді України (далі - НКР) щодо застосування положень ст. 258 КУпАП під час вирішення справ про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених статтею 122 КУпАП зазначено, що випадки розгляду справ про адміністративні правопорушення уповноваженими на те особами на місці вчинення правопорушення визначені статтею 258 КУпАП, в інших випадках справи про адміністративні правопорушення розглядаються за місцем вчинення правопорушення, відповідно до статті 276 КУпАП.

При цьому варто звернути увагу на те, що словосполучення «на місці вчинення правопорушення», яке містяться у статті 258 КУпАП та словосполучення«за місцем вчинення правопорушення», вжитого у статті 276 КУпАП мають різний правовий зміст.

Зазначену проблему аналізував Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.05.2015 № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У пункті 2.4 мотивувальної частини цього рішення зазначено, що підстав для ототожнення місця вчинення адміністративного правопорушення з місцем розгляду справи про таке правопорушення немає, а словосполучення «на місці вчинення правопорушення» і «за місцем його вчинення», які містяться у статтях 258, 276 Кодексу, мають різне цільове спрямування і різний правовий зміст. Зокрема, словосполучення «за місцем його вчинення», застосоване у положенні частини першої статті 276 Кодексу, за якою «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення», вказує на місцезнаходження органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення у межах його територіальної юрисдикції згідно з адміністративно-територіальним устроєм України. Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення «за місцем його вчинення», яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Крім того, у згаданому Висновку НКР дійшла висновку: під час вирішення справ про оскарження постанов про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень, передбачених статтею 122 КУпАП, положення статті 258 КУпАП не застосовуються; винесення постанов у справі про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 122 КУпАП, уповноваженими на те особами одразу після складення протоколу про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення є неправомірним.

Такий висновок НКР ґрунтувався на тому, що положення ст. 258 КУпАП не розповсюджувалися на ст. 122 КУпАП.

Однак, вже після прийняття Конституційним Судом зазначеного рішення, норми КУпАП та, зокрема, ст. 258 КУпАП зазнали змін, в наслідок чого на справи, які віднесено до компетенції Національної поліції розповсюджено вимоги ч. 4 ст. 258 - постанова у справі про адміністративне правопорушення виноситься на місті вчинення правопорушення.

Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 № 5-рп/2015, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (ст. 122 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.

У даному випадку, спірна постанова складена відповідачем у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а не за фактичним місцем знаходження (адресою) Управління патрульної поліції, що відповідає вимогам наведених вище положень законодавства, а тому суд вважає помилковими твердження позивача щодо порушення відповідачем процедури розгляду справи.

Стосовно твердження позивача щодо правових підстав застосування лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20, суд зазначає наступне.

Лазерний вимірювач швидкості TruCam LTI 20/20 отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29 серпня 2012 року № ІІА-МІ/1-2903-2012. На підставі позитивних результатів державних приймальних випробувань Міністерством економічного розвитку і торгівлі України затверджений тип засобу вимірювальної техніки «Вимірювач швидкості автотранспортних засобів лазерний LTI 20/20 TruCam», який було зареєстровано в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки за номером УЗ197-12.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 02.11.2015 року № 1362 пристрій TruCam був виключений з Державного реєстру засобів вимірювальної техніки.

Проте, чинним законодавством не передбачено повторного проходження даної процедури (сертифікації) для приладів, які вже були завезені на територію України та введені в експлуатацію. Тобто, вказана процедура проводилась виключно відносно тих засобів вимірювальної техніки, які планувалося серійно виробляти в Україні або ввозити на територію України відповідними партіями.

Всі прилади, що використовуються працівниками Департаменту патрульної поліції, пройшли повірку. Міжповірочний інтервал для TruCam визначено Переліком засобів вимірювальної техніки, типи яких затверджені на підставі результатів державних приймальних та контрольних випробувань і міжнародних договорів України, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 05 квітня 2012 року № 437 і становить 1 рік.

Проведення повірки передбачено Порядком проведення повірки законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, що перебувають в експлуатації, та оформлення іі результатів, затвердженим наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08 лютого 2016 року № 193.

Відповідно до свідоцтва про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/11933, виданого ДП Укрметртестстандарт від 25.09.2018 року, лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20 № ТС001134 є придатним до застосування.

Необхідно зазначити, що можливість використання виробу TruCam LTІ 20/20 виробництва LaserTechnologyInc також підтверджується наявністю виданого Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України експертного висновку, який зазначає що механізм технічного захисту інформації лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20 відповідають вимогам нормативних документів системи технічного захисту інформації в Україні в обсязі функцій, зазначених у документі «Лазерний вимірювач швидкості транспортних засобів TruCam LTІ 20/20. Вимоги з технічного захисту інформації».

Лазерний вимірювач швидкості TruCam LT1 20/20 здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, що дозволяє ідентифікувати транспортний засіб, номерний знак. Прилад автоматично визначає координати кожного вимірювання швидкості, розрізняє режими обмеження швидкості, встановлені для вантажних, легкових транспортних засобів, а також мотоциклів.

Для фіксації допустимих швидкісних режимів руху транспортних засобів на приладі встановлюється поріг допустимої швидкості руху. При цьому враховується похибка приладу ±2 км/год. Прилад дозволяє вимірювати швидкість на дистанціях від 15 м до 1200 м.

Правильність реалізації у приладі TruCam зазначеного алгоритму підтверджено за результатами державної експертизи у сфері криптографічного захисту інформації.

Застосування алгоритму шифрування AES забезпечує контроль цілісності інформації не тільки в самому приладі TruCam, але також в зашифрованих файлах, що скопійовані на будь-які інші електронні носії.

Зазначені властивості алгоритму унеможливлюють підробку змісту інформації про порушення правил дорожнього руху від моменту її фіксації приладом TruCam.

Таким чином, лазерні вимірювачі швидкості TruCam, які були введені в експлуатацію до моменту виключення їх з Державного реєстру, дозволяється застосовувати за умови позитивних результатів їх повірки. Наявним свідоцтвом про повірку законодавчо врегульованого засобу вимірювальної техніки № 22-01/11933 підтверджено придатність лазерного вимірювача швидкості TruCam LTІ 20/20 № ТС001134 до застосування.

В матеріалах справи, а саме на DVD-диску наявний відео файл та фотознімок, здійснений сертифікованим приладом TruCam LTІ 20/20 № ТС001134, на якому зафіксовано, що автомобіль позивача рухався зі швидкістю 106 км/год. Вказана обставина також підтверджується і відповідним відеозаписом з приладу TruCam. Крім того, суд не погоджується з доводами позивача щодо неможливості встановити із даного відео факт перевищення швидкості руху саме автомобілем позивача, оскільки із відео чітко вбачається марка та номер транспортного засобу, який перевищив швидкість руху, а саме «TOYOTA», з державним номерним знаком НОМЕР_1 .

Тому суд вважає про відсутність порушень вимог законодавства з боку відповідача щодо застосування приладу TruCam LTІ 20/20 № ТС001134, яким, зокрема підтверджується факт порушення позивачем ПДР в частині перевищення швидкості руху, а тому, на думку суду, відповідачем цілком обґрунтовано було притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, за вчинення адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Також суд вважає за необхідне зазначити про помилковість твердження позивача стосовно протиправності дій інспектора Щиголя І.В. щодо не складення протоколу про адміністративне правопорушення, оскільки відповідно до ч.ч. 2 та 4 ст. 258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Також, суд зазначає, що під час розгляду відносно позивача справи про адміністративне правопорушення, відповідачем було забезпечено позивачу можливість реалізації прав, визначених ст. 268 КУпАП, при розгляді справи.

Судом встановлено, що відповідачем в повній мірі дотримано вимоги ст. 245 КУпАП щодо своєчасного, всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи, спірна постанова за змістом відповідає вимогам ст. 238 КУпАП, в тому числі щодо викладення суті вчиненого порушення, а тому підстав для її скасування суд не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Разом з цим, згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду правомірність прийнятої постанови серії ЕАК № 1546047 від 22.09.2019 року у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху відповідачем доведено в повній мірі. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Сама незгода позивача щодо його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП та не знаходження в полі зору дорожнього знака 5.45 (тим паче, що у суду не викликає сумніву, що позивач перевищив швидкість руху саме в населеному пункті) не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності.

За таких обставин суд дійшов висновку, що постанова серія ЕАК № 1546047 від 22.09.2019 року по справі про адміністративне правопорушення від 22.09.2019 року про накладення адміністративного стягнення на позивача винесена при наявності події адміністративного правопорушення та вини ОСОБА_1 в його вчинені, розмір адміністративного стягнення накладено правомочною посадовою особою та в межах санкції статті, а тому позовні вимоги щодо скасування постанови задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 8, 14, 22, 72-79, 211, 220, 241-246, 250, 271, 286 КАС України, ст.ст. 7, 9, 122, 22, 245, 238, 251, 254, 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції 3-ї роти 1-го батальйону молодшого лейтенанта поліції Щиголя Ігора Васильовича про скасування постанови про адміністративне правопорушення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ