Справа № 726/1864/17
Суддя: Байцар Л. В.
Дата ухвалення: 2019-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1864/17
Провадження №2-а/726/36/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2019 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівців у складі: головуючого судді Байцар Л. В., при секретарі Осипчук Ю.М., за участі представника позивача Приймак Л.І. розглянувши в м. Чернівці в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради, Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради, третя особа: Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернівецькій області про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ :

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Чернівецької міської ради, Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Чернівецькій області про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

В позові посилається на те, що згідно свідоцтва про одруження вона є дружиною ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер . Вказує на те, що 01.02.2017 року, державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори було видано свідоцтва про право на спадщину, згідно якого вона є спадкоємицею суми недоотриманих страхових виплат в Управлінні ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, яка складає 19096,43 грн.

Вказує на те, що 03.02.2017 року вона звернулася із заявою до Відділення ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань м. Чернівці із проханням перерахувати страхові виплати її померлого чоловіка ОСОБА_3 на її ім`я та вказала реквізити розрахункового рахунку. У відповідь на вказану заяву вона отримала листа від 18.05.2017 року, де зазначено, що комісією при Департаменті праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради керуючись Порядком призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим Постановою КМУ від 08.06.2016 року, їй відмовлено у проведенні щомісячних страхових виплат, що належали її чоловікові, але не були йому виплачені при житті за місцем постійного проживання (м. Луганськ), оскільки дане питання не відноситься до повноважень Комісії.

Вказує, що згідно довідки від 10.01.2017 року № вона взята на облік як внутрішньо переміщена особа у м. Чернівці. А також, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 20.03.2017 року №287 в ході обстеження з`ясовано, що вона дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Просить суд, визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради №21 від 28.04.2017 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у проведенні виплат щомісячних страхових виплат, що належали її чоловікові (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), але не були йому виплачені при житті. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Садгірського району Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради призначити (відновити) соціальну виплату у розмірі 19096,43 грн. та здійснити повернення вказаної суми недоотриманих соціальних виплат відповідно до законодавства.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник Приймак Л.І. в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити посилаючись на обставини зазначені в позові.

Представник відповідача Лукін М.О. в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, подав суду заперечення в якому вказав, що за наслідками розгляду звернення відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Чернівці від 13.03.2017 року № 05-109 Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам прийнято рішення від 28.04.2017 року про відмову у проведенні виплати щомісячних страхових виплат, які отриманні при житті гр. ОСОБА_3 , також виплати внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем їх фактичного проживання/перебування, і оскільки ОСОБА_3 на обліку як внутрішньо переміщена особа за період з жовтня 2014 року по грудень 2017 року в Департаменті не перебував то у виплаті щомісячних страхових виплат, гр. ОСОБА_1 відмовлено. Зазначає, що норми що регулюють питання спадкування внутрішньо переміщених осіб в «Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затвердженого постановою КМУ від 08 червня 2016 року № 365 відсутні. Також зазначив, що Департамент здійснив свої повноваження у відповідності до норм чинного законодавства, а спори щодо спадкування страхових виплат слід розглядати в порядку цивільного судочинства, а тому у позовних вимогах слід відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 КАС України порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, з врахуванням процесуальних особливостей адміністративного судочинства, доведення факту неправомірності дій позивача, покладається на відповідача.

Згідно ст. 6 КАС України суд, при вирішенні справи керується, принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про одруження серія НОМЕР_1 від 21.10.2000 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб ІНФОРМАЦІЯ_3 року актовий запис № 486 зареєстрованого в Армемівському районному відділі реєстрації актів громадського стану м.Луганськ.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 30.09.2016 року, актовий запис № 347 ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 55 років.

Судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про право на спадщину за законом серія НВА № 574584 від 01.02.2017 року, спадкоємицею майна ОСОБА_3 , а саме: суми недоотриманих страхових виплат в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, яка складає 19096,43 грн., є його дружина ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК).

Статтею 1219 ЦК передбачені права та обов`язки особи, які не входять до складу спадщини, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1227 ЦК суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомогу зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно до ч. 10 ст. 47 Закону 1105 належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Суд встановлено, що позивачка звернулася до Відділення ВД Фонду соціального страхування, з наданням усіх необхідних документів щодо отримання страхових виплат які увійшли до спадщини відповідно до свідоцтві про право на спадщину за законом.

Належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Судом встановлено, що згідно довідки від 10.01.2017 року № про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 зареєстроване місце АДРЕСА_2 , фактичне місце перебування АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що згідно довідки № 920005360 від 15.12.2014 року, ОСОБА_3 перемістився з тимчасово окупованої території з АДРЕСА_4 .

Судом встановлено, що згідно довідки Управління виконавчої дирекції фонду у Луганській області № 02/1208 від 16.06.2017 року, загальна сума недоотриманих страхових виплат ОСОБА_3 складає 19096,43 грн.

Судом вставлено, що Департаментом праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради прийнято рішення, (витяг з протоколу № 21 від 28.04.2017 року з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам), яким відмовлено у проведення виплат щомісячних страхових виплат гр. ОСОБА_1 , що належали її чоловіку (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), але не були йому виплачені при житті за місцем постійного проживання (м.Луганск), оскільки дане питання не відноситься до повноважень Комісії.

Щодо правомірності прийняття оспорюванного рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради №21 від 28.04.2017, суд вважає наступне.

Згідно Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365 (надалі Порядок) - структурний підрозділ з питань соціального захисту населення, а не орган, що здійснює соціальні виплати - Відділення ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань м.Чернівці, зобов`язаний на підставі заяви внутрішньо переміщенної особи отримати електронну справу отримувача соціальної виплати, проте Департаментом праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради позивачу незаконно було відмовлено у наданні копії такої електронної справи та рекомендовано звернутися до Відділення ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань м.Чернівці, яке також відмовило у наданні цієї електронної справи позивачу, що підтверджується копією листа Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради від 11.09.2017 року №09/09/2152 .

Пунктом 7 Порядку передбачено, що для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня тримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

Згідно пункту 8 Порядку за результатами проведення перевірки структурним підрозділом з питань соціального захисту населення складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за формою, встановленою Мінсоцполітики, який підписується всіма повнолітніми внутрішньо переміщеними особами та у визначених законодавством випадках - їх законними представниками, а також представниками структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 20.03.2017 року №287 з ході обстеження з`ясовано, що заявниця ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою АДРЕСА_1 (копія акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 20.03.2017року №287).

У пункті 10 Порядку вказано, що структурний підрозділ з питань соціального захисту населення протягом трьох робочих днів з дня отримання електронної справи отримувача соціальної виплати вносить на розгляд комісій з питань призначення і відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - комісії), подання про призначення відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати, до якого додається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї.

Згідно листа Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради від 11.09.2017 року №09/09/2152 вбачається, що таке подання вносилось неправомочним органом - Відділенням ВД Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань м.Чернівці а не структурним підрозділам з питань соціального захисту населення.

Згідно витягу із подання від 08.09.2017 року з приводу призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам управління соціального захисту населення Садгірського району Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради прийняло рішення щодо призначення сум щомісячних страхових виплат ОСОБА_1 , що належали її чоловікові (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), але не були йому виплачені при житті.

Таким чином зазначене подання в порушення Порядку 365 було прийняте вже після рішення Комісії, яким відмовлено у такій виплаті.

У п.11 Порядку вказано, що комісія розглядає подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати протягом п`яти робочих днів з дня отримання такого подання.

П. 12 Порядку передбачено, що за результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та витати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні витати.

Згідно п 13 Порядку №365 комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні відновленні) такої витати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної витати.

Проте, згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 20.03.2017 року №287 в ході обстеження з`ясовано, що заявниця ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Пунктами 14-15 Порядку передбачено, у разі прийняття рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної витати комісія не пізніше наступного робочого дня надсилає копію такого рішення органові, що здійснює соціальні витати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення.

Орган, що здійснює соціальні витати та структурний підрозділ з питань соціального захисту населення, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи, та здійснює повернення сум недоотриманих соціальних виплат за минулий період відповідно до законодавства.

Таким чином, виходячи з наведених приписів, для призначення або відмови у призначенні соціальних виплат необхідно дотримуватись передбаченої Порядком №365 процедури. Втім, Комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради Управлінням соціального захисту населення Садгірського району Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради такої процедури дотримано не було.

На підставі вищевикладенного рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради №21 від 28.04.2017 року, яким відмовлено ОСОБА_1 у проведенні виплат щомісячних страхових виплат, що належали її чоловікові (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), але не були йому виплачені при житті слід визнати протиправним та скасувати.

Предметом спору також, як вбачається з матеріалів справи, є суми недоотриманих страхових виплат в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, що належали чоловікові ОСОБА_3 , які остання успадкувала.

Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

Належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Як встановлено, ОСОБА_1 успадкувала недоотримані її колишнім чоловіком страхові виплати у розмірі 19096,43 грн., відтак вона має право на їх отримання від Фонду соціального страхування України (його робочих органів).

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що вона є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується відповідною довідкою, а відтак на неї розповсюджується Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та гарантії, що ним передбачені.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Встановлено, що ОСОБА_1 зверталася з заявою від 03.02.2017 року стосовно виплати страхових виплат на розрахунковий рахунок відкритий в АТ «Ощадбанк».

Судом встановлено, що довідка про взяття позивача на облік як особу, переміщену з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, є дійсною. Доказів про її скасування відповідачем не надано.

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

-перебуває на території України на законних підставах;

-має право на постійне проживання в Україні;

-була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Положеннями ч. 2 Ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (надалі Закон) в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року, що набрав чинності з 13.01.2016 року, встановлено, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Згідно ст.4 Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Зокрема, відповідно до статті 7 цього закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Згідно зі ст. 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-ІV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах Верховний Суд сформулював раніше, зокрема, у постанові від 13 березня 2018 року (справа № 235/4162/17), 20 березня 2018 року (справа № 234/2389/17), 24 квітня 2018 року (справа №243/6396/17).

У відповідності до ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Крім того, як зазначено в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009, щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІУ від 09.03.2003, виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Частиною першоюст.55 Конституції України проголошено право кожного на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розгляді справи "Кечко проти України" (заява № 63134/00) Європейський суд з прав людини зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 "Бурдов проти Росії").

Тобто, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від асигнувань на виплату таких коштів.

Так суд зазначає, що статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 26 червня 2014 року у справі "Суханов та Ільченко проти України" (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: "перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою" (параграф 30).

Щодо соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів". Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Так, відповідно до ч. 3 ст. 286 Кодексу Адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Отже, позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню повністю.

На підставі зазначеного, діючи в межах заявлених позовних вимог, проаналізувавши наведені позивачем доводи на підтвердження заявлених позовних вимог, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим, та таким що підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.5, 8, 9, 12,14, 90, 94, 122, 139, 229, 241-246, 286 КАС України,-

ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради № 21 від 28.04.2017 року яким відмовлено ОСОБА_1 у проведенні виплат щомісячних страхових виплат, що належали її чоловікові (помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ), але не були йому виплачені при житті.

Зобов`язати Управління соціального захисту населення Садгірського району Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради призначити (відновити) соціальну виплату у розмірі 19096,43 грн. та здійснити повернення вказаної суми недоотриманих соціальних виплат відповідно до законодавства.

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті, в судовому засіданні 11 жовтня 2019 року, проголошено його вступну та резолютивну частини. Повний текст рішення виготовлений 21 жовтня 2019 року.

Рішення може бути оскаржено до Сьомого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя Л. В. Байцар