Справа № 620/2342/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2342/19 Суддя першої інстанції: Бородавкіна С.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Карпушової О.В.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернігівській області на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чернігівського управління Головного управління ДФС у Чернігівській області про визнання неправомірною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Чернігівського управління Головного управління ДФС у Черкаській області (далі - Відповідач, Чернігівське управління ГУ ДФС у Чернігівській області) про визнання неправомірною та скасування вимоги про сплату боргу/недоїмки від 06.11.2018 року №Ф-09004-17 У про стягнення з Позивача 15 819,54 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що у період, за який Позивачу було нараховано до сплати суму єдиного соціального внеску, останній працював на підприємстві, яке, у свою чергу, сплачувало за нього такий внесок. Відтак, на переконання суду, нарахування ОСОБА_1 як фізичній особі-підприємцю єдиного внеску свідчить про подвійний характер оподаткування. Крім того, суд підкреслив, що податковим органом було порушено процедуру прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки), адже вона не направлялася тривалий час, що зумовило зростання заборгованості.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Свою позицію обґрунтовує тим, що оскільки запис про припинення державної реєстрації фізичної особи-підприємця внесено 25.06.2019 року, то на день формування податкової вимоги 06.11.2018 року ОСОБА_1 перебував на обліку як фізична особа-підприємець та був зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок незалежно від здійснення підприємницької діяльності. Крім того, підкреслює, що положеннями спеціального закону не передбачено звільнення від сплати єдиного внеску фізичної особи-підприємця, яка застосовує спрощену систему оподаткування та одночасно є найманим працівником на підприємстві. Також зазначив про подання даного позову до неналежного відповідача, оскільки Чернігівське управління ГУ ДФС у Чернігівській області є структурним підрозділом ГУ ДФС у Чернігівській області.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 04.12.2019 року.

У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Крім того, від Відповідача надійшло клопотання про заміну його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Чернігівській області.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець Чернігівською районною державною адміністрацією Чернігівської області 15.04.2005 року, а 19.04.2004 року взятий на облік ДПІ у Чернігівському районі як платник єдиного внеску, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 28.08.2019 року № (а.с. 27-28). При цьому, згідно даних вже згаданого витягу 25.06.2019 року здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за її рішенням.

Судом першої інстанції також встановлено, що ГУ ДФС у Черкаській області складено та направлено на адресу ОСОБА_1 , зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вимогу від 06.11.2018 року №Ф-9004-17-У про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на суму 15 819,54 грн. (а.с. 11).

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 4, 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та ряду положень Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 року №449, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки Відповідачем було направлено оскаржувану вимогу несвоєчасно, а у період, за який нараховано до сплати суму єдиного внеску, такий внесок сплачувався роботодавцем Позивача.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

До вказаного Закону з 01.01.2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII були внесені зміни, які запровадили, серед іншого, сплату єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування) та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, у сумі, що не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, незалежно від отримання доходу (прибутку) у місяці нарахування єдиного внеску.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону платниками єдиного внеску, є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону).

Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 у редакції, яка діяла до 31.12.2017 року, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

При цьому, у редакції статті 9 Закону, яка діє з 01.01.2018 року встановлено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Отже, необхідною умовою для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності в не залежності від отримання доходу від такої діяльності.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 вказаного Закону платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону про збір та облік обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Пунктом 7 частини 1 статті 13 Закону про збір та облік передбачено, що органи доходів і зборів мають право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

За правилами ч. ч. 1-4 ст. 25 згаданого Закону рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Форма вимоги про сплату боргу (недоїмки) для платника єдиного внеску - фізичної особи станом на 09.11.2018 року була затверджена наказом Міндоходів України від 20.04.2015 року № 449 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Інструкція №449) та наведена у додатку 7 до вказаної Інструкції.

Згідно розділу VI Інструкції №449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Під частковим зменшенням суми недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованості зі сплати фінансових санкцій) для цілей цього пункту вважається зменшення загальної суми боргу (недоїмки) з єдиного внеску, яка включає нараховані та несплачені суми єдиного внеску (фінансових санкцій) за останній календарний місяць, в якому відбулось таке зменшення.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.

Сума боргу у вимозі проставляється в гривнях з двома десятковими знаками після коми.

Протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у пункті 1 вимоги суми недоїмки, штрафів та пені.

У разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була виставлена автоматично сформована вимога від 06.11.2018 року № Ф-9004-17-У щодо заборгованості (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у розмірі 15 819,54 грн. станом на 19.10.2018 року. Підставою для формування оскаржуваної вимоги були відомості щодо заборгованості зі сплати єдиного внеску, відображені у картці особового рахунку (а.с. 29), зі змісту якої вбачається, що така недоїмки мала місце до 09.02.2018 року в сумі 8 448,00 грн. та по 19.10.2018 року в сумі 7 371,54 грн.

При цьому, як вже було зазначено вище, положеннями Інструкції №449 передбачено можливість формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій). Викладене, у свою чергу, вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про те, що Відповідачем безпідставно не було направлено на адресу Позивача оскаржувану вимогу невідкладно після виникнення в останнього заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску.

У даному ж випадку оскаржувана вимога № Ф-9004-17-У від 06.11.2018 року сформована та направлена ОСОБА_1 з огляду на те, що на кінець календарного періоду у нього збільшилася наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску.

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо необґрунтованості прийняття спірної вимоги з огляду на те, що з 03.02.2016 року по 26.09.2017 року та з 23.03.2018 року по 31.07.2019 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Агротен» і ТОВ «Аеровей» відповідно, які сплачували за нього як роботодавці єдиний соціальний внесок, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Як було зазначено вище, платниками єдиного внеску, в силу п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону, є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками.

Отже фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичні особи-підприємці.

Сплата єдиного соціального внеску у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу-підприємця, яка працює найманим працівником у юридичної особи, єдиний соціальний внесок сплачує роботодавець (утримань єдиного соціального внеску із заробітної плати немає).

Крім того, відповідно до ч. 4 п. 1 розділу ІІ Інструкції №449 фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Водночас, такої підстави звільнення від сплати єдиного внеску як робота найманим працівником законодавством не передбачена, а жодних доказів існування обставин, визначених ч. 4 п. 1 Розділу ІІ Інструкції №449, Позивачем не надано і матеріали справи не містять.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводам Апелянта про те, що та обставина, що Позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець та одночасно працював за трудовим договором, не впливає на правомірність нарахування йому єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю та не звільняє від обов`язку зі сплати такого внеску у встановлених Законом порядку та розмірі.

Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено раніше, 06.11.2018 року ГУ ДФС у Черкаській області на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-9004-17-У.

У подальшому, після отримання вищевказаної вимоги, Позивач 25.06.2019 року звернувся до державного реєстратора з заявою про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням та реєстраційною карткою на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за її рішенням або за судовим рішенням, що не пов`язано з банкрутством (а.с. 16).

Тобто, на момент отримання оскаржуваної вимоги про сплату боргу, підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не була припинена у встановленому законодавством порядку, що свідчить про наявність в останнього обов`язку зі сплати єдиного внеску незалежно від того, чи працював одночасно останній за трудовим договором.

З урахуванням наведеного, а також зважаючи на наявність у Відповідача правових підстав для прийняття оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) в сумі 15 819,54 грн., колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог з огляду на припинення підприємницької діяльності Позивачем лише 25.06.2019 року, що безпідставно не було враховано судом першої інстанції.

Судовою колегією враховується, що у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №160/3114/19 сформульовано правовий висновок, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і мають свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, та які одночасно перебувають у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Разом з тим, дана правова позиція не може бути застосована до спірних правовідносин. Так, в указаному рішенні Верховного Суду вирішувалося питання щодо обов`язку працевлаштованої самозайнятої особи (а не фізичної особи-підприємця) сплачувати єдиний внесок за умови його сплати роботодавцем при перебуванні особи у трудових відносинах у межах діяльності, що збігається з діяльністю самозайнятої особи. Водночас, у справі №620/2342/19 правовідносини є відмінними, адже її предметом охоплюється питання щодо обов`язку сплати фізичною особою-підприємцем, яка одночасно є найманим працівником, єдиного внеску незалежно від отримання доходу. При цьому, як вбачається з матеріалів справи - основна діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за КВЕД була визначена як діяльність таксі (60.22.0), натомість робота водієм у ТОВ «Аеровей», основною діяльністю якого за КВЕД є вантажний автомобільний транспорт, не може вказувати на те, що Позивач перебував у трудових відносинах з даним підприємством у межах своєї діяльності.

Крім іншого, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до ч. 1 ст. 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.

Згідно ч. 4 ст. 46 КАС України відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За правилами ч. 1 ст. 43 КАС України здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

Зі змісту пункту 7 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Аналіз змісту Положення про Головне управління ДФС у Чернігівській області дає підстави для висновку, що управління не є самостійним органом ГУ ДФС у Чернігівській області, а лише структурним підрозділом такого органу, що виключає його можливість виступати відповідачем в адміністративному суді. Викладене, у свою чергу, дає підстави погодитися з твердженням Апелянта про те, що судом першої інстанції не було враховано факт звернення ОСОБА_1 до суду із даним позовом до Чернігівського управління ГУ ДФС у Чернігівській області як до неналежного відповідача, у той час як суд першої інстанції не врахував відповідних доводів контролюючого органу у відзиві на позову, не допустивши його заміну, чим допустив порушення норм процесуального законодавства.

У контексті наведеного судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що приписи ч. 7 ст. 48 КАС України передбачають, що заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції. Отже, на стадії апеляційного перегляду заміна відповідача процесуальним законом не передбачена.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлений вище обов`язок зі сплати Позивачем як фізичною особою-підприємцем єдиного соціального внеску незалежно від працевлаштування та отримання доходу від підприємницької діяльності, а також подання даного позову до неналежного відповідача, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Чернігівського окружного адміністративного суду про необхідність задоволення позовних вимог, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також порушено норми процесуального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати.

Крім того, відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Зі змісту постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року №537 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» випливає, що територіальні органи Державної податкової служби є правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови, у відповідних сферах діяльності.

Згідно додатку 2 до вказаної постанови Головне управління ДФС у Чернігівській області реорганізується шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Чернігівській області, а відповідно до п. 1 Положення про Головне управління ДПС у Чернігівській області, затвердженого наказом ДПС України від 12.07.2019 року №14, Головне управління ДПС у Чернігівській області є правонаступником усіх прав та обов`язків Головного управління ДФС у Чернігівській області. При цьому, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, запис про створення Головного управління ДПС у Чернігівській області здійснено 31.07.2019 року.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає за можливе задовольнити заяву Апелянта та допустити заміну Головного управління ДФС у Чернігівській області () його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Чернігівській області ().

Керуючись ст. ст. 52, 242-244, 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Допустити заміну Головного управління ДФС у Чернігівській області його правонаступником - Головним управлінням ДПС у Чернігівській області.

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернігівській області - задовольнити повністю.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2019 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.В. Карпушова

Повний текст постанови складено « 04» грудня 2019 року.