Справа № 640/16242/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.,

при секретарі судового засідання Гужві К.М.

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: Присяжнюк Д.В.,

від відповідача (апелянта): Смикалов В.Р., Балабан Д.О.,

від третьої особи 1 (апелянта): Франюк А.В.,

від третьої особи 2 (апелянта): Андишула А.М.,

від третьої особи 3: не з`явились,

від третьої особи 4: Мінкін Ю.Г.,

від третьої особи 5: Чудненко В.М.,

від третьої особи 6: Перепеловська М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державного підприємства "Гарантований покупець", Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго", Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний завод" до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, треті особи: 1) Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго", 2) Державне підприємство "Гарантований покупець", 3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Трифановка енерджі", 4) Приватне акціонерне товариство "Суха балка", 5) Товариство з обмеженою відповідальністю "Полтаваенергозбут", 6) Приватне акціонерне товариство "Електрометалургійний завод "Дніпроспецсталь" про визнання протиправними та скасування постанов № 954 від 07.06.2019, № 955 від 07.06.2019, № 1411 від 12.07.2019, № 1622 від 01.08.2019, № 1781 від 30.08.2019 -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Приватне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний завод" з адміністративним позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг в якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просить суд визнати протиправними та скасувати постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг:

- від 07.06.2019 № 954 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго» на II півріччя 2019 року»,

- від 07.06.2019 року № 955 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно - технологічного) управління ДП «НЕК «Укренерго» на II півріччя 2019 року»,

- від 12.07.2019 № 1411 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго»,

- від 01.08.2019 року № 1622 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно - технологічного) управління ДП «НЕК «Укренерго»,

- від 30.08.2019 № 1781 «Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 12 липня 2019 року № 1411».

У подальшому позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову відповідно до змісту якої останній просив суд зупинити дію оскаржуваних постанов.

Необхідність вжиття вказаних заходів забезпечення позову позивач обґрунтовує очевидною протиправністю оскаржуваних рішень відповідача, на підставі яких встановлено обов`язковий до сплати ПрАТ «Дніпровський металургійний завод» (ПрАТ «ДМЗ») тариф, що у свою чергу, завдає підприємству значних матеріальних збитків, та у подальшому може мати незворотній негативний вплив на його діяльність та унеможливить ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів підприємства. Зокрема, позивач зазначає, що очевидні ознаки протиправності оскаржуваних рішень полягають у тому, що Конституція України наразі не наділяє НКРЕКП у його правовому статусі повноваженнями у реалізації цінової політики у сфері енергетики.

Ухвалою від 20 вересня 2019 року Окружний адміністративний суд задовольнив заяву позивача та зупинив дію оскаржуваних постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг по відношенню до ПрАТ «ДМЗ».

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (НКРЕКП), а також треті особи: ПрАТ "Національна енергетична компанія "Укренерго" (ПрАТ «НЕК «Укренерго» та ДП "Гарантований покупець" (які були залучені до участі у розгляді справа ухвалами Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.09.2019 та 01.10.2019) звернулись з апеляційними скаргами, та посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, а також порушення норм процесуального права, просять скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року у справі 640/16242/19 та прийняти нове рішення про відмову ПрАТ «ДМЗ» у задоволенні заяви про забезпечення адміністративного позову.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційних скарг апелянти вказують, зокрема, про те, що суд першої інстанції дійшов передчасного та невмотивованого висновку про очевидну протиправність оскаржуваних рішень, оскільки такі можуть бути встановлені виключно під час розгляду даного спору по суті. Натомість, апелянти стверджують, що НКРЕП законодавчо наділена компетенцією здійснювати державне регулювання ринку електричної енергії України та має повноваження щодо встановлення (зміни) тарифів (цін) на послуги у сфері енергетики, в тому числі встановлення тарифу на послуги НЕК «Укренерго» з передачі електричної енергії та з диспетчерського (оперативно-технологічного управління). Також, апелянти зазначають, що судом першої інстанції не було досліджено існування негативних наслідків для позивача до яких призвело прийняття відповідачем оскаржуваних рішень та разом з тим, судом не враховано, що всі доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях, оскільки останнім не надано доказів на підтвердження викладених у заяві обставин. Крім того, апелянти вважають, що судом першої інстанції не було встановлено співмірність обраного позивачем способу забезпечення позову заявленим позовним вимогам, а також не враховано співвідношення прав про захист яких просив позивач та наслідків вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Разом з цим, апелянти також звертають увагу суду апеляційної інстанції, що станом на час розгляду заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову частина оскаржуваних постанов втратила чинність, що, відповідно унеможливлює порушення останніми прав, свобод або інтересів ПрАТ «ДМЗ», а також унеможливлює задоволення заяви у визначений позивачем спосіб шляхом зупинення дії цих рішень.

З огляду на зазначене, апелянти переконані, що підстави для задоволення заяви про забезпечення адміністративного позову відсутні, а оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Позивачем та третіми особам: ПАТ "Суха балка", ТОВ "Полтаваенергозбут", ПрАТ "Електрометалургійний завод "Дніпроспецсталь" (які були залучені до участі у справі ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.10.2019) було подано відзиви на апеляційні скарги відповідно до змісту яких останні просять суд апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін з огляду на безпідставність доводів, викладених у скаргах.

При цьому, звертають увагу суду, що через наявність ознак протиправності оскаржуваної постанови НКРЕКП існує загроза порушення прав та законних інтересів позивача та інших підприємств до ухвалення рішення у справі, оскільки оскаржуване рішення тягне за собою подальші негативні наслідки, зокрема, щодо суттєвої переплати за послуги з передачі електроенергії, а також, негативні і можливо незворотні наслідки для виробничої діяльності цих підприємств.

З урахуванням викладеного позивач та вказані треті особи вважають, що судом першої інстанції було повно та об`єктивно досліджено матеріали заяви про вжиття заходів забезпечення позову, надано належну правову оцінку спірним правовідносинам у зв`язку з чим, прийнято законне та обґрунтоване рішення.

У судовому засіданні учасники справи підтримали доводи та вимоги, що викладені в апеляційних скаргах та відзивах на апеляційні скарги відповідно.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову позивач, обґрунтовуючи необхідність зупинення дії оскаржуваних рішень суб`єкта владних повноважень посилається на те, що оскаржуваними постановами установлено ДП "НЕК "Укренерго" (ПрАТ "НЕК "Укренерго") тарифи на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління та тарифи на послуги з передачі електричної енергії. Водночас, оскільки ПрАТ "ДМЗ" є споживачем таких послуг ДП "НЕК "Укренерго" (ПрАТ "НЕК "Укренерго") та здійснювана ним діяльність пов`язана зі значним використанням обсягів електроенергії, то на думку заявника таке безпідставне збільшення тарифів на послуги ДП "НЕК "Укренерго" з передачі електричної енергії призведе до суттєвого збільшення собівартості готової продукції позивача, і, як наслідок, враховуючи існуючі ринкові умови, до зменшення або навіть до відсутності попиту на готову продукцію підприємства, з огляду на значне перевищення ціни продукції заявника над ціною конкурентів, як у межах України, так за її межами.

При цьому, на переконання позивача, відповідач взагалі не наділений повноваженнями щодо формування та реалізації цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг, а тому оскаржувані постанови, на переконання позивача, прийняті не на підставі, межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією України.

За наведених обставин, позивач стверджує, що внаслідок прийняття відповідачем оскаржуваних постанов ПрАТ "ДМЗ" буде вимушене нести необґрунтовані додаткові витрати, пов`язані з придбанням електричної енергії та додатково на послуги диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, що свідчить про завдання шкоди правам та законним інтересам позивача.

Приймаючи рішення про зупинення дії оскаржуваних постанов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надані належні та переконливі докази наявності ознак протиправності оскаржуваного рішення та того, що невжиття заходів забезпечення даного адміністративного позову у визначений спосіб може істотно ускладнити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Разом з цим, суд першої інстанції зазначив, що у даному випадку застосування заходів забезпечення адміністративного позову спрямоване виключно на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог, встановлення їх обґрунтованості та при цьому, жодним чином не вплине на можливість реалізації суб`єктом владних повноважень його функцій після розгляду спору по суті.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При цьому, частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України передбачений вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також суд має враховувати співрозмірність вимог заяви про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" від 06.03.2008 № 2.

Також, згідно з правовою позицією викладеною у постановах Верховного Суду, зокрема, від 31 жовтня 2019 року у справі № 640/2326/19 співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Окрім зазначеного вище, суд звертає увагу на роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 №2 "Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ", при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх доводів, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, обов`язковою умовою для застосування судом заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Таким чином, процесуальний закон наділяє суд повноваженнями на вжиття заходів забезпечення позову шляхом, зокрема, забороною відповідачу вчиняти певні дії. Однак, передумовою для вжиття таких заходів з урахуванням положень ч. 2 ст. 151 КАС України є існування та встановлення судом обставин, визначених ч. 2 ст. 150 КАС України.

Дослідивши зміст заяви позивача, а також додані до цієї заяви докази, з урахуванням доводів апеляційної скарги та пояснень учасників судового процесу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість доводів заявника, що невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може тами наслідком понесення підприємством значних матеріальних збитків та негативно вплинути на його роботу, з огляду на наступне.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, задовольняючи заяву позивач про вжиття заходів забезпечення позову Окружний адміністративний суд виходив зокрема з того, що наявні очевидні ознаки протиправності оскаржуваних рішень відповідача.

Перевіряючи правомірність вказаного висновку суду першої інстанції судова колегія зазначає про таке.

Як вже зазначалось, згідно з приписами ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При цьому, колегія суддів зауважує, що вказана правова норма не містить вимог щодо встановлення судом на цій стадії протиправності відповідного рішення суб`єкта владних повноважень, а обмежується достатністю виявлення лише "очевидності" ознак протиправності рішення та порушення прав позивача. Разом з цим, такі ознаки не мають окреслених законодавчих меж та кваліфікуючих критеріїв і в кожній конкретній справі ці поняття є оціночними.

Отже, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд має встановити наявність саме ознак, які свідчать про протиправність оскаржуваного рішення поза обґрунтованим сумнівом, а не встановлювати правомірність/протиправність оскаржуваного рішення на цій стадії.

У свою чергу, як правильно було встановлено судом першої інстанції у рішенні від 13 червня 2019 року № 5-р/2019 Конституційний суд України зазначив, що окремі повноваження, якими НКРЕКП наділено відповідно до Закону №1540, зокрема щодо проведення цінової політики у сфері енергетики, Конституцією України віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України (пункт 3 статті 116 Основного Закону України), а згідно з чинним законодавством формування та реалізація державної політики у певній сфері покладаються на центральні органи виконавчої влади.

У вказаному рішенні Конституційний суд України також дійшов висновку, що утворення та функціонування НКРЕКП у статусі постійно діючого незалежного державного колегіального органу, який їй надано Законом № 1540, суперечить статтям 5, 6, 8, частині другій статті 19, статтям 85, 106 Конституції України.

Тобто, з наведеного судового рішення, яке є остаточним та набрало законної сили (з моменту його прийняття) слідує, що НКРЕКП не наділено відповідно до Закону №1540, зокрема щодо проведення цінової політики у сфері енергетики, Конституцією України віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України.

Отже, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені обставини, на даній стадії судового процесу, вказують про наявність ознак протиправності оскаржуваних рішень.

Судом першої інстанції було також вірно встановлено, що виконання позивачем, який є великим промисловим товаровиробником та питома вага вартості електроенергії у собівартості якого складає значний відсоток, оскаржуваних рішень, за наявності ознак протиправності цих рішень, призведе до значених матеріальних збитків вказаного підприємства.

Колегія суддів не приймає до уваги і доводи апелянта про те, що вжиття заходів забезпечення позову у визначений заявником спосіб є фактично вирішенням спору по суті, оскільки з огляду на вищевикладене, в даному випадку забезпечення позову є виключно превентивним заходом щодо оспорюваних прав позивача.

У свою чергу, апелянтом не наведено жодних доводів та не надано жодних доказів, які б свідчили про очевидну небезпеку заподіяння шкоди, як відповідачу, так іншим особам у разі зупинення дії оскаржуваних постанов відносно ПрАТ «ДМЗ».

При цьому, колегія суддів зауважує, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв`язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову. Застосовуючи конкретний вид забезпечення позову, суд повинен виходити з дійсного виключення цим забезпечувальним заходом утруднення або неможливість виконання рішення.

Таким чином, на переконання колегії суддів, іншим способом, аніж шляхом зупинення дії розпорядчих актів відповідача, забезпечити захист прав та інтересів позивача, а також третіх осіб з урахуванням приписів КАС України є неможливим.

Вказані обставини додатково свідчать про дотримання балансу інтересів при вирішенні питання про забезпечення позову в цій справі.

Крім цього, колегія суддів враховує, що при здійсненні судочинства суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

За змістом ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визначені в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Співмірність вжиття заходів забезпечення позову відображено у практиці Європейського суду з прав людини, який визнає можливість застосування попереднього заходу, такого як судова заборона (справа "Verlagsgruppe News Gmbh проти Австрії" та "Libert проти Бельгії").

Разом із тим, судовою колегією встановлено, що задоволення заяви про забезпечення позову для апелянтів не несе будь-яких негативних наслідків, не покладає на них додаткових обтяжень, не має невідворотній характер.

У той час, як відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову в даному випадку призведе до того, що у разі задоволення позовних вимог для відновлення порушених прав, свобод та інтересів позивача необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини позивачем доведено існування обґрунтованого припущення, що невжиття відповідних заходів може призвести до ускладнення (унеможливлення) ефективного захисту прав заявника в разі задоволення його позовних вимог про скасування відповідних розпорядчих рішень суб`єкта владних повноважень, який наразі розглядається Окружним адміністративним судом.

У свою чергу, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянтів про те, що оскільки станом на час розгляду заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову постанови від 07.06.2019 № 954 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго» на II півріччя 2019 року», від 07.06.2019 № 955 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «Укренерго» на II півріччя 2019 року» втратили чинність внаслідок прийняття постанов від 12.07.2019 року № 1411 «Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП «НЕК «Укренерго», від 01.08.2019 № 1622 «Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП «НЕК «Укренерго», а зупинення дії перших не призведе до запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів позивача.

Тобто, судом встановлено, що з моменту втрати чинності вказаних постанов від 07 червня 2019 № 954 та № 955 останні втрачають свою дію та відповідно застосуванню не підлягають, що свідчить про відсутність необхідності вжиття заходів забезпечення позову у разі їх оскарження, оскільки дія останніх вже є зупиненою в силу закону.

Таким чином, оскільки дія оскаржуваних постанов відповідача від 07 червня 2019 № 954 та № 955 станом на час звернення позивача із заявою про вжиття заходів забезпечення позову вже була зупинена в силу закону, у тому числі і відносно позивача, то необхідність зупинення їх дії шляхом прийняття відповідного судового рішення була відсутня.

Проте, з огляду на те, що з 01 та 04 серпня 2019 року постанови від 07 червня 2019 року № 954 та № 955 не поширюють свою дію на учасників спірних правовідносин та відповідно не призводить до жодних правових наслідків для останніх, то вказана обставина не впливає на обсяг прав, свобод та інтересів учасників судового процесу, а тому не є достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

При цьому, судовою колегією встановлено, при вирішення питання щодо вжиття заходів забезпечення цього позову, суд першої інстанції оцінив, чи не може застосуванням цих заходів бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти, та дійшов правильного висновку, що вжиття таких заходів забезпечення шляхом, зазначеним у клопотанні позивача, буде мати наслідком збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва про вжиття заходів забезпечення позову є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись статтями ст.ст. 150-154, 311-313, 315-316, 321-322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державного підприємства "Гарантований покупець", Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго", Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович

Повний текст постанови виготовлено 03 грудня 2019 року