Справа № 520/10631/19
Суддя: Біленський О.О.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

25 листопада 2019 р. справа № 520/10631/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Біленського О.О.,

при секретарі судового засідання - Жуковій О.С,

за участі:

позивача - не прибув,

представника відповідачів - Вишневський О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом шукача притулку в Україні громадянки Федеративної Республіки Нігерії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Шукач притулку в Україні громадянка Федеративної Республіки Нігерії ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України №130-19 від 09.09.2019 року;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №146 від 18.04.2019 року;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29.03.2019р., громадянка Федеративної Республіки Нігерії, ОСОБА_1 , маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через терористичні угруповання серед яких найбільш агресивні це Боко Хорам , Фулані Хердсмени та так звані корінні жителі Біафри, та бездіяльність уряду країни, який нічого не зробить, щоб захиститися, подала до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (Відповідач 2) належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 18.04.2019р. Позивач отримала повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №39 від 18.04.2019р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У повідомленні зазначено, що підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наказ №146 від 18.04.2019р. Відмову було вмотивовано тим, що заява Позивача є очевидно необґрунтованою через відсутність умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Не погоджуючись з таким рішенням, 21.04.2019р. Позивачем було подано скаргу до Державної міграційної служби України. Після перегляду скарги, рішенням №130-19 від 09.09.2019р. Державної міграційної служби України, відхилено її. Позивач вважає зазначені наказ та рішення протиправними, необґрунтованими, та такими, що підлягають скасуванню.

Представник відповідача - Державної міграційної служби України подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що особисто із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області 29.03.2019. На виконання наказу МВС України від 07.09.2011 №649, наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 05.11.2018 №325, заяву прийнято до розгляду та документовано довідкою про звернення за захистом в Україні №009440. В особистій заяві від 29.03.2019, позивач повідомила, що не може повернутися на батьківщину, бо на її території діє багато терористичних угрупувань, а саме: « Боко Харам », «Фулані» та «Біафра», через які вона буде в небезпеці. За словами, боїться випадково стати жертвою вогню, бути викраденою, вбитою або примушеною прийняти іслам. У співбесіді від 03.04.2019, позивач стверджує, що: «…я не буду там почуватися вільною, кудись їздити. Який сенс, якщо я закінчила навчання і я буду сидіти вдома. Мене можуть вкрасти, телефонувати батькам вимагати викуп…». Представник відповідача зазначив, що інформація по країні походження та аналіз побоювань заявниці, дозволяють зробити висновок, щодо твердження про загрозу повернення до країни походження - не є актуальними, бо вищезазначені угрупування навіть розташовані в інших регіонах країни, від того де проживає заявниця. Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження на час розгляду заяви, індивідуальних обставин і досвіду заявниці, а також досвіду осіб, що знаходяться в подібному положенні в країні походження, свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявниці буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі її повернення до країни громадянської належності, адже небезпека існує в інших регіонах країни, а не у західно-південній частині, де саме проживала заявниця. У співбесіді, фактів особистого переслідування позивач не надала, з приводу загроз терористичних угрупувань, які зазначила як побоювання, належної інформації і доказів не навела (див. п.4 Висновку). Окрім цього, взагалі виїхала з Нігерії, у 2009 році з метою навчання. Та не одноразово поверталась до дому. Крім того, заявниця не відразу звернувся за захистом в Україні, а тільки у березні 2019 року, при тому, що кордон країни перетнула у 2009 році. З огляду на викладене відповідач вважає, що заявник не має підстав для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З огляду на вказане ДМС України було прийнято законне та обґрунтоване рішення про відхилення скарги позивача на наказ ГУ ДМС України в Харківській області про відмову в прийнятті заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, таким чином, позов не підлягає задоволенню.

Від відповідача Головного управління Державної міграційної служби України відзив не надходив.

Позивач в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав клопотання про розгляд справи без участі.

Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнав та просив суд прийняти рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши доводи позову, відзиву на нього, заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Суд зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У березні 2019 року позивач звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Харківській області.

У висновку ГУ ДМС України в Харківській області від 18.04.2019 року зазначено, що враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , оскільки заява є очевидно необґрунтованою.

Наказом Головного управління ДМС України в Харківській області від 18.04.2019 року №146 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , оскільки заява є очевидно необґрунтованою та не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

18.04.2019 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області було повідомлено про те, що відповідно до статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заява є очевидно необґрунтованою, бо встановлено, що відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

21.04.2019 року ОСОБА_1 подала скаргу до Державної міграційної служби України з проханням скасувати наказ Головного управління ДМС України в Харківській області №146 від 18.04.2019 року та зобов`язати Головного управління ДМС України в Харківській області прийняти стосовно неї рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України було прийнято рішення №120-19 від 09.09.2019 року, яким відхилено скаргу громадянки Нігерії ОСОБА_1 від 21.04.2019 року на наказ ГУДМС в Харківській області від 18.04.2019 року №146 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Нігерії ОСОБА_1 .

З наявних матеріалів справи встановлено, що заявниця народилась у м. Ібадан, де проживала з моменту народження, у жовтні 2009 року отримала середню освіту, що підтверджують матеріали її особової справи, які були направлені Запорізькім державним медичним університетом на лист-запит. Після отримання середньої освіти заявниця виїхала до України з метою навчання, куди прибула 10.11.2009 року, вступила до Запорізького медичного університету, де провчилась до 2015 року, по закінченню отримала післядипломну освіту (клінічна ординатура, отримала диплом спеціаліста НОМЕР_1) в ЗДМУ та була відрахована за невиконання умов контракту. На підставі листа-запрошення продовжила навчання в Дніпропетровському університеті ім. Альфреда Нобеля, що підтверджується листом від 19.04.2019 року № 08.7/1693, де провчилась 2 роки, отримала диплом магістра за спеціальністю менеджменту від 21.01.2018 НОМЕР_2. Після чого, переїхала до Харкова до своїх друзів. На сьогодні, заявниця не працює.

З моменту прибуття до України, до Нігерії заявниця поверталась двічі, у 2011 та 2012 році. При останньому відвідуванні батьків, у 2012 році, заявниця стверджує, що вже були серйозні проблеми з «Боко Харам» та Фулані.

З відзиву на адміністративний позов вбачається, що Київським РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області 13.03.2019 році заявницю було притягнуто до адміністративної відповідальності, відповідно до частини першої статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, за незаконне перебування на території України.

У своїй заяві, ОСОБА_1 зазначає, що у її країні походження Нігерії існує багато терористичних угрупувань, серед яких: « Боко Харам», «Фулані» та «Біафра».

За словами, м. Ібадан (місце її проживання) знаходиться у західно-південній частині країни. При цьому, особисто у заяві прописує, що терористичні організації, яких вона побоюється, знаходяться в інших регіонах її країни, а саме: « Боко Харам» у центральній частині, «Фулані» на півночі, «Біафра» на сході.

Відповідно інформації по країні походження, дійсно м. Ібадан розташоване на західно-південній частині.

Заявниця стверджує, що Фулані здійснюють напади на людей у центральній частині країни, вриваються у будинки, здійснюють крадіжку майна викрадають та вбивають людей.

Суд зазначає, що Скотарі «Фулані» розташовані на півночі Нігерії. Дане, підтверджується ІКП, де зазначено, що народ фульбе (також фула, фулани) - це етнічна група, що поширена на територіях багатьох країн, в основному, в Західній Африці, але також в Центральній і Північній Африці. Народ фульбе проживає в західній і центральній Африці. Крім Нігерії, фульбе живуть в Гвінеї, Сенегалі, Камеруні, Малі, Буркіна-Фасо, Чаді, Гані та інших країнах. Традиційне заняття для фульбе - скотарство, вони багато кочують по Африці. Фульбе живуть у багатьох країнах Західної Африки, але основна їх частина зосереджена на півночі Нігерії і Сенегалу. Отже, з огляду на наведене, можна зробити висновок, що заявниці не буде загрожувати небезпека, при поверненні на батьківщину, через народ Фулані.

Також заявниця зазначає, що з боку Біафри їй також буде загрожувати небезпека та повідомила, що інша проблема існує на сході країни «Біафра» - ці люди не погоджуються з діючою владою, наносять багато проблем народу та проводять протести. Погрожують всім, хто не погоджується з ними.

Одна з незалежних телевізійних станцій в Нігерії 20 вересня 2017 року «Channels Television» повідомила про заборону Федеральним Високим судом у м. Абуджа діяльності організації «Корінний народ Біафри» на будь-якій частині Нігерії, а особливо на південному-сході країни, як терористичної організації. Також, аналітичний центр «Chatam House» повідомляє, що протести організації «Корінний народ Біафри» носять мирний характер. Інформація зазначена у Доповіді Amnesty International 2017/18: Права людини в сучасному світі від 01.01.2018 року, вказує, що з часу затримання лідера організації «Корінний народ Біафри » Ннамді Кану та заборони діяльності останньої у вересні 2017 року, відсутня інформація щодо збройного або іншого її протистояння з державною владою країни.

Слід також зазначити, що у поточному році організація «Корінний народ Біафри» закликала своїх прихильників не виходити на мітинги, що традиційно проводилися з приводу святкування Дня незалежності Республіки Біафра 30 травня кожного року. Враховуючи заборону діяльності, організація закликала своїх членів залишитися вдома в пам`ять про Біафру.

До своїх побоювань, заявниця також віднесла й діяльність терористичної організації «Боко-Харам». Як зазначалось вище, м. Ібадан, розташоване не у західно-південній частині Нігерії, а за інформацією з refworld, терористичне угрупування «Боко Харам» діє на північному сході та північному заході країни. Основним напрямком діяльності Boko Haram є північно-східна Нігерія, зокрема, штати Борно, Адамава і Юбе, де вона контролює приблизно 20 міст. Слід зазначити, що за ІКП, на теперішній час більшість території півночі Нігерії звільнено, армією Нігерії, від бойовиків « Боко Харам».

Таким чином, твердження заявниці, щодо загрози їй з боку « Боко Харам », «Фулані» та «Біафра» не доведено.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що повідомлені ОСОБА_1 побоювання повернення до країни свого походження, не відповідають критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28 червня 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31 січня 1967 року та не має підстав для визнання його біженцем, відповідно до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи зміст повідомлених заявницею побоювань, їх недоведеність та необґрунтованість, суд погоджується з думкою відповідача про відсутність підстав вважати її як особу, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 , оскільки її заява є очевидно необґрунтованою.

Крім того, суд зазначає, що заявниця звернулась за захистом в Україні у березні 2019 року, а кордон країни перетнула у 2009 році.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з яким, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Суд зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Суд зауважує, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд приходить до висновку що позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань загрози життю, не доведено існування умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та наявності правомірних підстав для прийняття органами ДМС України рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаний висновок в повній мірі відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 14.03.2018 року по справі №820/1502/17.

Згідно з положеннями ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд відмічає, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, в розумінні статей 73-74 КАС України, які б доводили протиправність рішення відповідача.

Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані, а відтак не підлягають задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 19, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову шукача притулку в Україні громадянки Федеративної Республіки Нігерії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001, ) та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24, ) про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 02.12.2019 року.

Суддя Біленський О . О. .