Справа № 320/3358/19
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Терлецька О.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року Справа № 320/3358/19

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Яковенко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби

у Київській області

про визнання протиправною та скасування

вимоги про сплату боргу,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДФС в Київській області від 08.11.2019 № Ф-130373-51 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 15 819,54 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, аналізуючи законодавчі норми щодо сплати єдиного внеску фізичною особою-підприємцем, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, та зокрема здійснює незалежну професійну (адвокатську) діяльність, виходив з того, що за позивачем обліковується заборгованість зі сплати ЄСВ.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що він не є та ніколи не був зареєстрований як фізична особа-підприємець, не здійснює підприємницької діяльності, а вже понад 29 років поспіль працює як найманий працівник та має безперервний стаж роботи, а ЄСВ, відповідно, за нього сплачує роботодавець.

З цих та інших підстав апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити постанову про задоволення позову в повному обсязі, вважаючи, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено обставини цієї справи і порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.11.2019 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін та, зокрема, зазначає, що в базі податкового органу обліковується заборгованість зі слати ЄСВ за особою ОСОБА_1 як ФОП, а тому позивачу автоматично виставлено спірну вимогу.

Позивачем подано відповідь на відзив відповідача, в якій він наголошує на тому, що відповідач не спростовує та взагалі не приймає до уваги той факт, що ОСОБА_1 не є та ніколи не був зареєстрований як фізична особа підприємець, тому й не може сплачувати єдиний внесок як ФОП.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів ГУ ДФС у Київській області відповідачем винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08.11.2019 № Ф-130373-51 про сплату боргу (недоїмки), відповідно до якої на позивача покладено обов`язок сплатити ЄСВ в сумі 15 819,54 грн.

Вважаючи таку вимогу протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Господарським кодексом України (далі - ГК України), Законами України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI), «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 р. № 755-IV (далі - Закон № 755-IV).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Страхувальниками, в свою чергу, вважаються роботодавці та інші особи, які відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Частиною 8 статті 9 Закону № 2464-VI передбачено, що платники єдиного внеску зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. Базовим звітним періодом є календарний місяць, а для платників, зазначених в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - календарний рік.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VI для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до ст. 1 Закону № 755-IV державна реєстрація фізичних осіб-підприємців - це засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) - це єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

Пунктом 8 статті 4 Закону № 755-IV фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (далі - ЄДР) запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Частиною 1 статті 128 ГК України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Системний аналіз викладених правових норм надіє підстави стверджувати, що особа набуває правовий статус фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) з моменту її реєстрації у порядку, визначеному чинним законодавством, що передбачає внесення відомостей до ЄДР.

Разом з тим, саме з цього часу в такої особи виникають відповідні податкові зобов`язання, зокрема зі сплати ЄСВ.

Обставини справи, установлені судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.08.1990 працює на умовах трудового найму, зокрема з 01.06.2016 по теперішній час - у ТОВ «ФПК-Портал-Буд», роботодавець у відповідності з вимогами законодавства сплачує із заробітної платні позивача єдиний внесок.

Позивач ніколи не був зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що в ЄДР відсутні відомості щодо реєстрації позивача як ФОП і відповідачем ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження не було надано жодних доказів наявності в позивача статусу ФОП у період, за який йому нараховано спірну суму ЄСВ саме як ФОП.

Таким чином, відсутність у позивача статусу ФОП виключає правові підстави для нарахування йому ЄСВ.

Крім того, відповідачем не надано жодних доказів щодо наявності підстав для нарахування позивачу спірної суми ЄСВ, а доводи про те, що в автоматизованій системі за позивачем як за ФОП обліковується сума недоїмки з ЄСВ в розмірі 15819,54 грн., є необґрунтованими та вказують на поверхневий і необ`єктивний підхід контролюючого органу при складання спірної вимоги.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем, який є суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності прийняття оскаржуваної позивачем у цій справі вимоги.

Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (ч.2 ст.77 КАС України).

У свою чергу податковим законодавством презюмується правомірність рішень, дій та бездіяльності платника податків (ст. 4 ПК України).

Зазначене в сукупності обумовлює покладення обов`язку доказування в податкових спорах на податковий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для нарахування платнику податків спірних зобов`язань, та правомірність прийняття свого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 20.02.2018 р. у справі № 817/149/17, від 29.03.2018 р. у справі № 813/2758/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковим для колегії суддів при вирішенні даної справи.

Водночас, апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», відповідно до принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Аналізуючи всі доводи сторін, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо протиправності вимоги ГУ ДФС у Київській області від 08.11.2019 № Ф-130373-51 та наявності достатніх правових підстав для задоволення цього позову.

Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини цієї справи та неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року - скасуванню, адміністративний позов - задоволенню.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судова колегія встановила, що відповідно до квитанції від 02.07.2019 за подання позову у цій справі позивачем сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. /т.1 а.с.3/, відповідно до квитанції від 08.10.2019 за подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі: 1152,60 грн. /т.1 а.с.97а/.

Отже, в даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат в загальному розмірі: 768,40 грн. + 1152,60 грн. = 1921,00 грн.

Керуючись ст.ст., 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2019 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області від 08.11.2019 № Ф-130373-51 про сплату боргу (недоїмки) в сумі 15 819,54 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області судові витрати в розмірі 1921,00 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 04 грудня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: