Справа № 420/5886/19
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5886/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 листопада 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

за участі:

секретаря судового засідання Белінського Г.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Абросимова Ю.Г., за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 266 766,30 грн.,-

І. Суть спору:
ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:

1. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 26.06.2018 р. по 30.08.2019 р. у розмірі 266 776,30 грн. (двісті шістдесят шість тисяч сімсот сімдесят шість грн.30 коп).

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 26.06.2018 р. по 30.08.2019 р. у розмірі 266 776,30 грн. (двісті шістдесят шість тисяч сімсот сімдесят шість грн.30 коп).

ІІ. Аргументи сторін.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

Наказом Міністерства оборони України (по особовому складу) від 20.06.2018 р. №371 позивач звільнений з військової служби у запас та наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26.06.2018 №122 (військова частина НОМЕР_3 ) виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та знято з усіх видів забезпечення у тому числі з грошового забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 , де йому нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби.

На день звільнення з військової служби у запас, військовою частиною НОМЕР_1 позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.06.2018 р.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.11.2018 р. та рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2019 р. у справі №1540/4840/18 було частково задоволено ОСОБА_1 позовні вимоги до військової частини НОМЕР_1 та визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 р.

30.08.2019 р. відповідач здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 01.03.2018 р., що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 16.09.2019 р. №1718.

02.09.2019 р. у зв`язку з затримкою розрахунку грошового забезпечення під час звільнення позивач звернувся до відповідача про нарахування та виплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку тобто з 26.06.2018 р. по 30.08.2019 р.

Відповідач листом від 01.10.2019 р. №1817 відмовив в задоволенні вимог звернення позивача.

Позивач вважає протиправними дії відповідача стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку йому під час звільнення та бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплаті йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

09.10.2019 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами загального позовного провадження.

30.10.2019 р. ухвалою занесеною до протоколу судового засідання, суд, продовжив підготовче провадження до 90 днів.

07.11.2019 р. ухвалою занесеною до протоколу судового засідання, суд, закрив підготовче провадження та призначив судове засідання для розгляду справи по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення адміністративного позову з підстав викладених у відзиві на адміністративний позов .

В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що звільнення позивача з військової служби відбулося законно, наказ про виключення зі списків особового складу позивачем не оскаржувався та останньому при звільненні не було виплачено лише індексацію грошового забезпечення, розрахунок по всім іншим виплатам проведений.

Також представник відповідача зазначив, що позивач вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неправильним, звертався до суду з позовом щодо стягнення належних йому сум індексації грошового забезпечення (рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.11.2018 р. у справі №1540/4840/18, яке набрало законної сили 13.06.2019 р. після перегляду П`ятим апеляційним адміністративним судом).

На виконання зазначеного судового рішення, військовою частиною НОМЕР_1 30.08.2019 р. було виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення.

На думку представника відповідача положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Позивач надав заперечення на відзив в якому зазначив, що індексація заробітної плати є складовою частиною заробітної плати та відноситься до додаткової заробітної плати.

Заслухавши вступне слово позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази, якими вони обґрунтовуються. Суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення.

ІІІ. Обставини, встановлені судом
Так, суд встановив, що Наказом Міністерства оборони України (по особовому складу) від 20.06.2018 р. №371 позивач звільнений з військової служби у запас та наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 26.06.2018 №122 (військова частина НОМЕР_3 ) виключено зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та знято з усіх видів забезпечення у тому числі з грошового забезпечення при військовій частині НОМЕР_1 , де йому нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби.

На день звільнення з військової служби у запас, військовою частиною НОМЕР_1 позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 26.06.2018 р.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.11.2018 р. та рішенням П`ятого апеляційного адміністративного суду від 06.02.2019 р. у справі №1540/4840/18 було частково задоволено ОСОБА_1 позовні вимоги до військової частини НОМЕР_1 та визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 р.

30.08.2019 р. відповідач здійснив нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 р. по 01.03.2018 р., що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 16.09.2019 р. №1718.

02.09.2019 р. у зв`язку з затримкою розрахунку грошового забезпечення під час звільнення позивач звернувся до відповідача про нарахування та виплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку тобто з 26.06.2018 р. по 30.08.2019 р. (а.с.20).

Відповідач листом від 01.10.2019 р. №1817 відмовив в задоволенні вимог звернення позивача (а.с.21).

В листі зазначено, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13.11.2018 р. у справі № 1540/4840/18, яке набрало законної сили від 06.02.2019 р. індексація грошового забезпечення була виплачено позивачу 30.08.2019 р., а тому жодної заборгованості перед позивачем відповідач не має.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

ІV Джерела права та висновки суду.
Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ст. 3 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «;Про Збройні Сили України», «;Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Разом з тим, ні ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З вищевикладеного слідує, що передбачений частиною першою ст. 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України .

При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Вказана правова позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Отже, слід дійти висновку, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 27 червня 2018 року по справі № 810/1543/17 та в постанові від 18 листопада 2019 року по справі № 0940/1532/18.

Суд встановив, що позивач виключений зі списків особового складу наказом №122 від 26.06.2018 р. та під час звільнення позивача зі служби виплату індексації грошового забезпечення не здійснено.

При цьому, позивач, вважаючи, що його права порушені, звернувся до суду з позовом про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 01.03.2018 року.

На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду відповідач здійснив виплату позивачу індексації грошового забезпечення.

Таким чином, суд робить висновок, що положення статті 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Крім того, також позивач вказує, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід стягнути у розмірі середнього заробітку за весь час період затримки розрахунку.

Пунктом 1 Порядку №100 визначено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: надання працівником щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки; виконання працівниками державних і громадських обов`язків у робочий час, переведення працівників на іншу легшу нижче оплачувану роботу за станом здоров`я; переведення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на іншу легшу роботу; надання жінкам додаткових перерв для годування дитини; виплати вихідної допомоги; службових відряджень; вимушеного прогулу; направлення працівників на обстеження до медичних закладів; звільнення працівників донорів від роботи; залучення працівників до виконання військових обов`язків; тимчасового переведення працівника у разі виробничої потреби на іншу нижче оплачувану роботу; інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Отже, суд зазначає, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку у розумінні Порядку №100. Інших правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку, передбачених Порядком № 100 позивач не зазначив.

Також позивач зазначив, що індексація є складовою грошового забезпечення, хоча відповідно до п.2 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять;

-посадовий оклад, оклад за військовим званням;

- щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія);

-одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Пунктом 2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України про індексацію грошових доходів населення, індексація грошових доходів населення встановлений законами та іншими нормативно правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Таким чином, індексація грошового забезпечення не може вважатися тією складовою грошового забезпечення в розумінні ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», так як вона не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер, оскільки індексація грошових доходів населення проводиться в разі коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка, що виключає можливість включення її до складу грошового забезпечення, яким забезпечується військовослужбовець, звільнений з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах позовних вимог на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та не належить до задоволення

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 77, 161,245, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:
1. У задоволенні адміністративного позову відмовити.

2. Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення`КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

3. Позивач ОСОБА_1 адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач Військова частина НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_2

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 05 грудня 2019 року.

Суддя О.Я. Бойко

.