Справа № 640/18501/19
Суддя: Балась Т.П.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

03 грудня 2019 року № 640/18501/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Балась Т.П., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання неправомірним рішення, стягнення заборгованості, моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Національного агентства з питань запобігання корупції (далі третя особа), у якому просить суд:

- визнати рішення Військової частини НОМЕР_1 в частині невиплати належної ОСОБА_1 матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік неправомірним і незаконним;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 суму заборгованості у розмірі 19451,14 грн;

- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 суму заподіяної моральної шкоди, яка дорівнює еквіваленту установленої суми грошової допомоги для оздоровлення за 2019 рік у розмірі 19 174,65 грн. з урахуванням коефіцієнту інфляції, обчисленого на день винесення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем протиправно не було виплачено позивачеві матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік в розмірі місячного грошового забезпечення.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.10.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі №640/18501/19, розгляд якої вирішено здійснювати без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами, а також витребувано від відповідача, з поміж іншого належним чином засвідчену копію рішення, прийнятого за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 від 22.08.2019; накази по військовій частині НОМЕР_1 про надання матеріальної допомоги військово-службовцям для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік, а також письмове пояснення з приводу фактичних обставин та юридичних підстав, покладених в основу прийняття рішення про невиплату позивачеві матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, а також, належним чином засвідчені копії усіх документів, що стали підставою для його прийняття.

Ухвала суду про відкриття спрощеного позовного провадження з пропозицією надати суду відзив на позовну заяву надсилалась відповідачеві за зареєстрованим місцезнаходженням, а саме: АДРЕСА_1 та була вручена представникові відповідача 15.10.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 676 (а.с.25).

Відповідач правом на подання письмових заперечень проти адміністративного позову не скористався. Витребувані ухвалою суду від 04.10.2019 документи до суду не надав.

Частинами 5 та 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З урахуванням викладеного, суд вирішив розглядати справу за наявними у ній матеріалами.

Третя особа надала пояснення по суті спору, у яких зазначила, що повідомлень від позивача стосовно можливих порушень посадовими особами відповідача вимог абз. 1 ч.3 ст.53 Закону України Про запобігання корупції шляхом невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік до Національного агентства не надходило. З огляду на наведене просила суд розглядати справу з урахуванням зазначеного та за наявними у справі матеріалами.

Частиною 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З клопотаннями про розгляд справи у судовому засіданні учасники справи не звертались.

Згідно з частиною 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання; якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає можливим розглянути та вирішити справу по суті за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, що зареєстрований та проживає у м. Київ, що підтверджується копією паспорта серії НОМЕР_2 , виданого ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській обл. (а.с. 8, 50).

Згідно з витягом з наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 28.02.2013 № 2 відповідно до частини третьої статті 23 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу з підполковником ОСОБА_1 , старшим офіцером відділу комплектування офіцерами Сухопутних військ Кадрового центру Збройних Сил України укладено новий контракт про проходження військової служби строком на сім років з 01.07.2013 до 01.07.2020 (а.с.12, також зворотній бік, 13).

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17.10.2017 № 226 полковника ОСОБА_1 з 17 жовтня 2017 року зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення, а також встановлено вважати, що 17 жовтня 2017 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Зазначеним наказом також встановлено виплачувати щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 400% місячного грошового забезпечення; додаткову грошову винагороду в розмірі 60% місячного грошового забезпечення; надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років; оклад за військовим званням 135 гривень (а.с.13, зворотній бік).

22 серпня 2019 року позивач звернувся з рапортом до військової частини НОМЕР_1 щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку із значними матеріальними втратами, що пов`язані із особистим лікуванням (а.с.14).

Як зазначає позивач у позовній заяві, 25.09.2019 під час отримання у касі військової частини НОМЕР_1 заборгованості з виплати грошового забезпечення за червень серпень 2019 року, зі слів уповноваженої особи відповідача йому стало відомо, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань ОСОБА_1 здійснюватися не буде, оскільки відповідачем за результатами розгляду рапорту від 22.08.2019 прийнято рішення її не виплачувати.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб встановлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надано право, серед іншого, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

За приписами пункту 1 розділу ХХIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197 (далі - Порядок), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 7 розділу ХХIV Порядку розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Згідно з пунктом 1 розділу ХХIV Порядку виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Відповідно до пункту 7 наказу Міністерства оборони України від 15.02.2018 № 65 Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

Матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород).

Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 5 цього наказу, після розгляду заяв військовослужбовців.

У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та з інших соціально-побутових питань), які стали підставою для порушення клопотання, та розмір потреби.

Інші одноразові додаткові види грошового забезпечення виплачувати в розмірах, визначених нормативно-правовими актами.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).

Суд зауважує, що повноваження щодо надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є саме дискреційними повноваженнями відповідача, які регулюються вимогами Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, разом з цим, зазначає, що відповідач зобов`язаний за наявності визначених умов виплатити таку допомогу та не вправі вирішувати це питання на власний розсуд у випадку виконання військовослужбовцем для отримання такої допомоги всіх залежних від нього дій.

З даного приводу, варто звернути увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену, в тому числі в постанові від 21.11.2018 у справі № 824/166/15-а, відповідно до якої держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

Так, Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), у рішенні по справі Кечко проти України від 08.11.2005 р. зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. <…> органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. mutatis mutandis, рішення у справі Бурдов проти Росії №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).

У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі Будченко проти України від 24.04.2014 р., вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі Бейелер проти Італії (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).

Отже, як пояснив Європейський Суд з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання.

З рапорту від 22.08.2019 судом установлено, що позивач звернувся за виплатою матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з огляду на значні матеріальні втрати, що пов`язані із особистим лікуванням.

До рапорту позивачем додано копію виписки із медичної карти стаціонарного хворого від 27.07.2019 №3401 та виписний епікриз від 21.08.2019 № 15816

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, відповідно до виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 3401 від 27.06.2019 ОСОБА_1 перебував на лікуванні (обстеженні) в стаціонарі Дніпропетровського військового госпіталю в/ч НОМЕР_3 з 25.06.2019 по 27.06.2019 (а.с.15).

Крім того, згідно з виписного епікризу Національного військово-медичного клінічного центру Головний військовий клінічний госпіталь № 15816 Трібель В.С. перебував на лікуванні (обстеженні) в стаціонарі з 01.07.2019 по 21.08.2019. З даного епікризу також установлено, що представлений на ВЛК 20.08.2019 обмежено придатний до військової служби (а.с.15).

Досліджуючи матеріали справи судом встановлено, що позивач виконав усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, зокрема, подав за підпорядкуванням рапорт про нарахування та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, у якому зазначив конкретні причини для такої виплати (необхідність матеріальних витрат у зв`язку з незадовільним станом здоров`я військовослужбовця), що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачем.

Разом з тим, відповідачем доказів належного розгляду зазначеного рапорту та прийняття відповідного рішення за наслідками розгляду подано не було.

З огляду на встановлені судом обставини вимоги позивача про визнання рішення Військової частини НОМЕР_1 в частині невиплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік неправомірним і незаконним, задоволенню не підлягають.

Водночас, суд зауважує, що відсутність вмотивованого рішення з приводу надання позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у 2019 році згідно з його рапортом, залишає позивача в стані невизначеності з порушеного ним питання.

Аналізуючи обставини даної справи та оцінюючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік є протиправною.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Розкриваючи критерій ефективності способу захисту порушеного права платника, Верховний Суд України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Аскоп-Україна до Південної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів зазначив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Встановивши у ході розгляду справи, що відповідачем рапорт про виплату позивачу спірної допомоги належним чином розглянуто не було, суд вважає, що належним та цілком ефективним способом захисту прав позивача, є зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 вирішити питання щодо виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік шляхом розгляду рапорту ОСОБА_1 від 22.08.2019.

Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення суми заборгованості у розмірі 19451,14 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає, що вони є похідними від першої та другої позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено, а відтак вказані вимоги теж не підлягають задоволенню.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач під час розгляду справи не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат судом не вирішуються.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) вирішити питання щодо виплати ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_5 ) матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік шляхом розгляду рапорту ОСОБА_1 від 22.08.2019.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Т.П. Балась