Справа № 640/14709/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 грудня 2019 року № 640/14709/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), місце проживання: АДРЕСА_1 , адреса для листування: АДРЕСА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - відповідач), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, в якій позивач просив суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо припинення позивачу виплати пенсії за віком та відмови у її поновленні;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві поновити позивачу виплату пенсії за віком з дня припинення - 24 квітня 2019 року та здійснювати її виплату на рахунок позивача у банку за його вибором.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином України та проживав в місті Києві, з 01 серпня 2014 року перебував на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації як внутрішньо переміщена особа, а також перебував на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Печерському районі міста Києва та отримував пенсію за віком.

У червні 2016 року позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, та з цього часу позивачу було припинено виплату пенсії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили, у справі №826/3049/18, зобов`язано відповідача поновити позивачу виплату пенсії з 04 січня 2018 року.

24 квітня 2019 року позивач особисто звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії за рішенням суду, додав до неї копію рішення суду, копію ухвали суду про виправлення описки, заяву з публічного акціонерного товариства «Укрексімбанк» про виплату пенсії на поточний рахунок позивача, довідку про зняття з обліку як внутрішньо переміщеної особи, а також пред`явив паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

21 травня 2019 року відповідач надав відповідь за вих.№ 106397/03, в якій зазначив, що рішення суду виконано та виплату пенсії позивачу поновлено з 04 січня 2018 року, а також зазначив, що для поновлення виплати пенсії необхідно надати довідку або письмові відмову з відповідного структурного підрозділу з питань соціального захисту населення у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи в порядку, встановленому Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 зі змінами та реквізити «Ощадбанку» для проведення виплати пенсії на картковий рахунок, саме з Ощадбанку, у зв`язку з відсутністю вказаних документів позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії.

Тобто, як вказує позивач, йому було поновлено виплату пенсії на виконання рішення суду з 04 січня 2019 року та знов припинено її виплату з 24 квітня 2019 року.

З вказаними діями відповідача позивач не погоджується, оскільки він вже не має статусу внутрішньо переміщеної особи, а тому до нього не можуть бути застосовані норми законодавства, які регулюють виплату пенсій внутрішньо переміщеним особам.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивач перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві, як внутрішньо переміщена особа.

24 квітня 2019 року позивач звернувся до управління з заявою щодо поновлення виплати пенсії на загальних умовах згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року у справі №826/3049/18.

Листом від 21 травня 2019 року №106397/09 позивача повідомлено про виконання рішення суду та поновлення пенсії, починаючи з 04 січня 2018 року, а також зазначено, що виплата пенсії буде здійснена в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637.

Також, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що позивачем було подано довідку від 24 квітня 2019 року №105/74/Д-583/11-3663, видану Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про те, що позивача знято з обліку як внутрішньо переміщену особу та заяву про відкриття поточного рахунку в публічному акціонерному товаристві «Державний експортно-імпортний банк України».

Проте, за доводами представника відповідача, для поновлення виплати пенсії позивачу останньому необхідно надати довідку або письмову відмову з відповідного структурного підрозділу з питань соціального захисту у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи в порядку, встановленому Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 зі змінами та реквізити «Ощадбанку» для проведення виплати на картковий рахунок саме з «Ощадбанку».

У зв`язку з відсутністю вказаних документів у позивача, останньому було відмовлено у поновленні виплати пенсії та рекомендовано звернутись до Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації для отримання необхідного документа, після чого звернутись до управління для подання заяви встановленого зразка та необхідних документів на поновлення виплати пенсії згідно вимог чинного законодавства.

З урахуванням викладеного, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись з доводками представника відповідача, викладеними останнім у відзиві на позовну заяву, представник позивача у відповіді на відзив зазначила, що позивач виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, а тому вже не має статусу внутрішньо переміщеної особи, а також вказала, що позивач має право на поновлення виплати пенсії, проживаючи у Ізраїлі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 серпня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З наданої суду копії пенсійної справи вбачається, що позивач є пенсіонером, перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві як внутрішньо переміщена особа та отримував пенсію за віком.

04 січня 2018 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком, зазначивши своє місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 (Т.1, арк. 51).

Позивачу було відмовлено у поновленні пенсії за віком за результатом розгляду його заяви, про що останнього повідомлено листом від 25 січня 2018 року №4137/07 (Т.1, арк. 52).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили, у справі №826/3049/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком з 04 січня 2018 року (Т.1, арк.12-16,67-70).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у червні 2016 року позивач виїхав з України на постійне проживання в Ізраїль та прийнятий на консульський облік в консульському відділі Посольства України в Державі Ізраїль. Вказані обставини також були встановлені вказаним вище рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому доказуванню в силу положень частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають.

Листом від 24 квітня 2019 року за вих. №105/74/Д-583/11-3663 Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації повідомило позивача про те, що управлінням 24 квітня 2019 року, на підставі заяви позивача про зняття з обліку як внутрішньо переміщену особу, внесено відповідні зміни до Єдиної інформаційної бази даних про взятих на облік внутрішньо переміщених осіб, шляхом переведення до архіву довідки від 19 листопада 2014 року № (Т.1, арк. 18).

У відповідності до пунктів 1, 4 частини 1 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа: подала заяву про відмову від довідки; виїхала на постійне місце проживання за кордон.

Таким чином, судом встановлено, що станом на 24 квітня 2019 року позивач вже не мав статусу внутрішньо переміщеної особи у розумінні Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII, а тому до позивача не могли бути застосовані положення законодавства, що регулює виплату та поновлення виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам.

Так, 24 квітня 2019 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про поновлення виплати пенсії, до якої додав рішення суду, заяву про спосіб виплати пенсії та паспорт (Т.1, арк. 73,74).

У відповідності до наявної в матеріалах справи копії рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 14 травня 2019 року, позивачу відмовлено в поновленні пенсії за віком, призначеної згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, відповідно до статті 51 Закону та пункту 2 статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (Т.1, арк. 73).

Суд зазначає, що у відповідності до статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Пунктом 2 статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-ІІІ пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від`їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Таким чином, судом встановлено, що позивачу було відмовлено у поновленні виплати пенсії саме з підстав його виїзду на постійне місце проживання за кордон, а не з будь-яких інших.

При цьому, листом від 21 травня 2019 року №106397/03 (Т.1, арк. 72) Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило позивача про те, що управлінням виконано рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року у справі №826/3049/18 та поновлено пенсію позивачу, починаючи з 04 січня 2018 року.

Також, у вказаному листі зазначено, що позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії на підставі заяви від 24 квітня 2019 року у зв`язку з відсутністю довідки або письмової відмови з відповідного структурного підрозділу з питань соціального захисту населення у взятті на облік внутрішньо переміщеної особи в порядку, встановленому Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року зі змінами та реквізитів «Ощадбанку» для проведення виплати пенсії на картковий рахунок, а саме з «Ощадбанку» (Т.1, арк. 72).

Тобто, з повідомлення, направленого позивачу вбачається, що останньому у поновленні виплати пенсії відмовлено не з підстав його виїзду на постійне місце проживання за кордон, а з підстав відсутності певних документів, які необхідно подавати для поновлення виплати пенсії особам, які мають статус внутрішньо переміщеної особи.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії з 24 квітня 2019 року, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії

Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20 жовтня 2014 року внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно абзацу 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VII від 20 жовтня 2014 року факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Як було встановлено судом та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, позивач не є внутрішньо переміщеною особою на підставі пунктів 1, 4 частини 1 статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII, а тому до нього не можуть бути застосовані положення норм чинного законодавства, якими врегульовано порядок поновлення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам.

Більш того, суд зауважує, що порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 3 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР право на забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням згідно з цими Основами мають застраховані громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено законодавством України, а також міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із пунктом 1 частини 1 та частиною 4 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналізуючи зазначені норми права, суд приходить до висновку, що, за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення тощо) пенсії мають громадяни України та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Статтею 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV визначаються строки призначення (перерахунку) та виплати пенсії. При цьому, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку. При відстрочці часу призначення пенсії за віком пенсія з урахуванням положень статті 29 цього Закону призначається за заявою пенсіонера з дня, що настає за останнім днем місяця, в якому набуто повний місяць страхового стажу (у тому числі сумарно) для відстрочки часу виходу на пенсію, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з такого дня; пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності; У такому самому порядку призначається пенсія по інвалідності в розмірі пенсії за віком, якщо вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані на день встановлення інвалідності, і з дня виникнення такого права - якщо вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані в період після встановлення інвалідності до дня звернення за призначенням пенсії по інвалідності. У разі коли вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані після призначення пенсії по інвалідності, пенсія по інвалідності в розмірі пенсії за віком призначається з дня настання такого права, якщо звернення за призначенням пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком відбулося не пізніше трьох місяців з дня настання такого права; пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається з дня, що настає за днем смерті годувальника, якщо звернення про призначення такого виду пенсії надійшло протягом 12 місяців з дня смерті годувальника.

Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Суд зазначає, що пенсія за віком, за вислугу років та інші форми соціального захисту зумовлені певними особливостями, а саме, призначаються у зв`язку з попередньою трудовою діяльністю (працею) особи, ґрунтуються на примусовому вилучені (крім податків із заробітної плати) з боку держави частини коштів для гарантування функціонування системи пенсійного забезпечення, передбачають безумовний та безстроковий обов`язок держави забезпечувати утримання особи у старості, враховуючи, в тому числі, фінансові можливості такої держави, а також право встановлювати особливі умови для отримання таких форм соціального захисту, які, за будь-яких умов не повинні суперечити самій суті відповідного права, бути справедливими та недискримінаційними.

При цьому, Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 листопада 2005 року №21-1, затвердженого на виконання наведеного вище Закону, встановлено наступне.

Згідно із пунктом 1.1 зазначеного Порядку заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до пунктів 1.6, 1.7 наведеного Порядку звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку, а днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. Якщо поданих документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону.

У пункті 2.1. вказаного вище Порядку встановлений перелік документів, який додається до заяви про призначення пенсії за віком.

Відповідно до пункту 2.22 наведеного Порядку за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.

Згідно із пунктом 2.23 Порядку документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Відповідно до пункту 2.25 до заяви про виплату пенсії у зв`язку з виїздом за кордон подається паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відповідним записом про виїзд на постійне місце проживання за кордон, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, та довідка або інший документ про зняття з реєстрації місця проживання в Україні.

Згідно із пунктом 4.1 зазначеного Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Відповідно до пункту 4.2 наведеного Порядку при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 3), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Відповідно до пункту 4.3 вказаного вище Порядку не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до статті 24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 "Пічкур проти України" від 07 лютого 2014 року.

Крім того, в рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 чітко зазначено, що конституційне право на соціальний захист не може бути поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення, а держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, не може позбавити цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що законами України не передбачено таких підстав для відмови особі, яка офіційно виїхала на постійне місце проживання за кордон, у призначенні пенсії, як відсутність реєстрації в Україні та проживання за кордоном - в країні, з якою відсутній міждержавний договір щодо пенсійного забезпечення.

Така правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеною в постановах від 12 травня 2015 року у справі № 21-180а15, від 19 травня 2015 року у справі №21-168а15, а також Верховного Суду у постановах від 18 вересня 2018 року у справі № 522/535/17, від 19 вересня 2018 року у справі № 766/1519/17 та від 31 січня 2019 року у справі № 520/9721/16-а.

Тому, суд дійшов висновку, що позивач як громадянин України, незалежно від його проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод відповідач зобов`язаний поновити йому виплату пенсію за віком.

Більш того, суд зазначає, що право позивача на отримання пенсії, незалежно від його проживання в Державі Ізраїль вже було встановлено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 жовтня 2018 року у справі №826/3049/18 та зобов`язано відповідача поновити позивачу виплати пенсії, починаючи з 04 січня 2018 року.

Також, суд зазначає, що сторонами у справі не заперечувався факт того, що на виконання вказаного рішення суду від 11 жовтня 2018 року відповідачем було поновлено виплату пенсії позивачу, починаючи з 04 січня 2018 року, але з 24 квітня 2019 року знов припинено, але, як вбачається з матеріалів справи, підстави з яких припинено виплату пенсії позивачу та які повідомлені останньому листом від 21 травня 2019 року та підстави, з яких припинено виплату пенсії позивачу відповідно до рішення від 14 травня 2019 року є різними.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено судом та підтверджується матеріалами справи, підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії відповідно до рішення відповідача від 14 травня 2019 року є те, що останній виїхав на постійне місце проживання за кордон, а вже у повідомленні від 21 травня 2019 року позивача повідомлено про інші підстави, з яких йому відмовлено у поновленні виплати пенсії з 24 квітня 2019 року, зокрема, про ненадання певного пакету документів для поновлення виплати пенсій, який необхідний для осіб, які мають статус внутрішньо переміщеної особи.

Суд ще раз наголошує на тому, що в силу вимог чинного законодавства позивач не має статусу внутрішньо переміщеної особи, оскільки, по-перше, він у червні 2016 року виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, де був постановлений на консульський облік, по-друге, позивач особисто звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про зняття його з обліку як внутрішньо переміщеної особи, вказані дії були вчинені управлінням та дані про позивача були перенесені до архіву.

На підтвердження цих обставин, позивач надав відповідачу разом з заявою про поновлення виплати пенсії від 24 квітня 2019 року належні та допустимі докази, які, з невідомих суду причин, відповідачем не були прийняті до уваги та їм не була надана відповідна оцінка.

Більш того, суд зазначає, що частиною 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV передбачено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до пункту 6 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 року №662) одержувачі самостійно вибирають уповноважений банк для відкриття поточного рахунка.

Тобто, позивач, як одержувач пенсій вправі самостійно обрати уповноважений банк для відкриття в ньому поточного рахунку та отримання пенсійних виплат.

Враховуючи, що відповідачем не доведено, а судом не встановлено наявності правових підстав для відмови позивачу у поновленні виплати пенсії, з урахуванням того, що підстави, з яких позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії, зазначені у рішенні від 14 травня 2019 року відрізняються від підстав такої відмови, повідомлених позивачу, листом від 21 травня 2019 року, суд приходить до висновку про обгрунтованість заявлених позовних вимог позивача, а також про необхідність виходу за межі позовних вимог відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України та визнання протиправним й скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України від 14 травня 2019 року про відмову позивачу у поновленні виплати пенсії.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі, а також про необхідність виходу за межі позовних вимог та визнання протиправним й скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 14 травня 2019 року про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії на підставі поданої ним заяви від 24 квітня 2019 року.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа..

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн. Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо припинення ОСОБА_1 виплати пенсії за віком та відмови у її поновленні.

3. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 14 травня 2019 року про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії на підставі поданої заяви від 24 квітня 2019 року.

4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, будинок 16, ) поновити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) виплату пенсії за віком з дня припинення - 24 квітня 2019 року та здійснювати її виплату на поточний рахунок ОСОБА_1 у банківській установі України за його вибором.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 гривень (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (04053, місто Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, будинок 16, ).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова