Справа № 420/3584/19
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/3584/19

Головуючий в 1 інстанції: Марин П. П.

Дата і місце ухвалення: 05.09.2019р., м.Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Федусика А.Г.,

Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення №0-1517 від 12 грудня 2018 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2017 рік в розмірі 41531,20 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 21.10.2019 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції застосовано до спірних правовідносин норми законодавства, які не набрали чинності на момент їх виникнення. При цьому, норми податкового законодавства, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, не містили обов`язкової передумови для визначення особи як такої, що має статус сільськогосподарського виробника, реєстрацію її як фізичної особи-підприємця. У зв`язку з цим, апелянт вважає, що належна їй на праві власності нерухомість не є об`єктом оподаткування на підставі п.п. ж) п.266.2.2 ст.266 ПК України.

Також, апелянт посилається на те, що з аналізу визначення «сільськогосподарський товаровиробник», наведеному в законах України «Про сільськогосподарський перепис» та «Про стимулювання ринку сільського господарства», слідує, що сільськогосподарськими товаровиробниками можуть бути, серед іншого, й фізичні особи платники податків та визначальним для набуття такого статусу є характер відповідної діяльності, а не реєстрація такої особи фізичною особою-підприємцем. Можливість провадження фізичною особою платником податків діяльності, направленої на вироблення власної сільськогосподарської продукції та отримання доходу від її продажу прямо передбачена положеннями п.п.165.1.24 п.165.1 ст.165 ПК України.

У зв`язку з цим, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року та прийняття нової постанови - про задоволення позову.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору є податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області №0-1517 від 12 грудня 2018 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2017 рік в розмірі 41531,20 грн.

При прийнятті вказаного податкового повідомлення-рішення відповідач виходив з того, що згідно відомостей реєстру прав власності на нерухоме майно фізичній особі ОСОБА_1 на праві власності, на підставі договору про поділ нерухомого майна, з 30.12.2014 року належить тваринницький комплекс за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 1 частки, яка складається з: будівлі для утримання свиней, літера «Б», загальною площею 986,3 кв.м.; будівлі для утримання телят карантинних на 348 голів, літера «Ж», загальною площею 1609,4 кв.м.

Позивач, при зверненні з позовом до суду про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0-1517 від 12 грудня 2018 року, свої вимоги обґрунтовувала тим, що належна їй нерухомість не є об`єктом оподаткування на підставі п.п. ж) п.266.2.2 ст.266 ПК України, як будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , визнав необґрунтованими такі посилання позивача, зазначивши, що останньою не доведено в судовому порядку її статусу сільськогосподарського товаровиробника у 2017 році.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі статтею 92 Конституції України виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

01 січня 2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, яким запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Порядок оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, визначено ст.266 Податкового кодексу України.

Відповідно до пп.265.1.1 п.265.1 ст.265 ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, входить до складу податку на майно.

У розумінні ст.266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 ПК України).

Згідно пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 ПК України, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Приписами пп.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до пп. «ж» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Таким чином, правовою підставою для застосування до особи пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення його від сплати є одночасна сукупність наступних умов: 1) використання споруди безпосередньо у сільськогосподарській діяльності; 2) особа має бути сільськогосподарським товаровиробником.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включають в себе будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарської силоси та інше.

Учасниками справи не заперечується, що належні позивачу об`єкти нерухомості призначенні безпосередньо для їх використання у сільськогосподарській діяльності.

Спірним у даному випадку є питання наявності/відсутності в 2017 році у фізичної особи ОСОБА_1 статусу сільськогосподарського товаровиробника.

Так, в розумінні пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

При цьому, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України, застосовується виключно для цілей глави 1 «Спеціальні податкові режими» розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, обліку та звітності», що прямо визначено самим пп.14.1.235 п.14.1 ст.14 ПК України.

З вказаного слідує, що до спірних правовідносин щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, дане визначення не застосовується, оскільки не відноситься до розділу ХІІ «Податок на майно».

Відповідно до пп.5.2, 5.3 ст.5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу; інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Згідно ст.1 Закону України «Про особливості страхування сільськогосподарської продукції з державною підтримкою» сільськогосподарський товаровиробник - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі з власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з постачання.

Разом з тим, ст.1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» виробники сільськогосподарської продукції визначаються як юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи-підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Статтею 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства» визначено, що сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Отже, аналіз вказаних норм законодавства регламентує правовий статус сільськогосподарського товаровиробника як юридичної особи чи фізичної особи, які здійснюють виробництво, переробку, постачання чи реалізацію сільськогосподарської продукції.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що чинне станом на момент виникнення спірних правовідносин законодавство, статусом сільськогосподарського товаровиробника наділяло не лише юридичну особу чи фізичну особу-підприємця, а й фізичну особу. При цьому, визначальним є здійснення відповідною особою виробництва, переробки, постачання чи реалізації сільськогосподарської продукції.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанцій не надано жодного доказу на підтвердження того, що у 2017 році ОСОБА_1 здійснювала діяльність з виробництва, переробки, постачання чи реалізації сільськогосподарської продукції, тобто була сільськогосподарським товаровиробником та використовувала нежитлове приміщення в сільськогосподарській діяльності.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта, що належний їй тваринницький комплекс за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 1 частки, яка складається з: будівлі для утримання свиней, літера «Б», загальною площею 986,3 кв.м.; будівлі для утримання телят карантинних на 348 голів, літера «Ж», загальною площею 1609,4 кв.м., у 2017 році не був об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність податкового повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області №0-1517 від 12 грудня 2018 року та, у зв`язку з цим, про відсутність підстав для його скасування.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду першої інстанції від 05.09.2019р. немає.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно, у відповідності до п.6 ч.6 ст.12 КАС України, віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 04.12.2019 року.

Головуючий суддя Бойко А.В.
Судді Федусик А.Г. Шевчук О.А.