Справа № 420/3227/19
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/3227/19
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Запорожана Д.В.,

- Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання - Биховець А.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Пашаєва Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , Прокуратури Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А :

29 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій з урахування уточнених позовних вимог просив стягнути з прокуратури Одеської області на свою користь середній заробіток слідчого в ОВС прокуратури Одеської області за час вимушеного прогулу за період з 28.06.2017 року по 27.01.2019 року включно в сумі 915 116,48 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 січня 2019 року, на виконання постанови Верховного Суду у справі № 815/7401/16, позивача поновлено на роботі в органах прокуратури на посаді слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області та переведено на посаду прокурора першого відділу процесуального керівництва управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури області. Разом з тим, поновлюючи позивача на посаді, відповідачем не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Посилаючись на Порядок обчислення середньої заробітної плати, позивач зазначає про необхідність врахування збільшення з 06.09.2017 року посадових окладів та супутніх виплат працівникам органів прокуратури при визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що питання щодо виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 28.06.2017 року по 27.01.2019 року позивачем у справі № 815/7401/16 не порушувалось, однак відповідно до положень ст.235 КЗпП повинно було розглядатись саме під час вирішення питання про поновлення позивача на посаді. На підставі викладеного, відповідач зазначає, що в нього відсутні підстави для виплати позивачу суми визначеного ним середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.06.2017 року по 27.01.2019 року у сумі 330 366,96 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, сторони подали апеляційні скарги, в яких посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять зазначену постанову скасувати та прийняту нову постанову, позивач - про задоволення позовних вимог в повному обсязі, відповідач про залишення позову без розгляду.

Зокрема, позивач зазначає, що судом першої інстанції, в порушення п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу помилково не застосовано коефіцієнту підвищення посадових окладів, який складає 2,77.

Відповідач в своїй апеляційні скарзі зазначає, що судом першої інстанції помилково не встановлено підстав для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду з підстав несплати позивачем судового збору. Відповідач, посилаючись на правові позиції Верховного Суду, зазначає, що у позивача по даній справі відсутні пільги, встановлені Законом України "Про судовий збір".

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Прокуратури Одеської області не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що наказом прокурора Одеської області № 2627к від 23.11.2016 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ОСОБА_1 звільнено з займаної посади та з органів прокуратури.

Позивач оскаржив вказаний наказ в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №815/7401/16 визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Одеської області №2627к від 23.11.2016, яким молодшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади слідчого в ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області та з органів прокуратури; поновлено молодшого радника юстиції ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді слідчого в ОВС прокуратури Одеської області з 23.11.2016 року; стягнуто з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.11.2016 року по 22.02.2017 року у сумі 16185,72 грн. Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення молодшого радника юстиції ОСОБА_1 на роботі в органах прокуратури на посаді слідчого в ОВС прокуратури Одеської області та стягнення середньомісячного грошового утримання у сумі 5 482, 26 грн.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2017 року по справі №815/7401/16 скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в частині задоволення позовних вимог та прийнято нову про відмову у задоволенні позову. В решті - постанову суду першої інстанції залишено без змін.

На підставі вказаної постанови апеляційного суду прокурором Одеської області 27.06.2017 року виданий наказ №1167к про скасування наказу № 439к від 16.03.2017 р. про поновлення позивача на посаді слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області.

Постановою Верховного Суду від 19.09.2018 касаційну скаргу позивача задоволено, постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2017 р. скасовано, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2017 р. по справі №815/7401/16 залишено в силі.

Наказом прокурора області №239к від 28.01.2019р. позивача поновлено на посаді слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області з 28.06.2017р.

01.03.2019р. ОСОБА_1 звернувся з заявою та рапортом до Прокурора Одеської області про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 28.06.2017 (дня останнього звільнення) по 27.01.2019 (день повторного поновлення на посаді).

Листом начальника відділу фінансування та бухгалтерського обліку - головного бухгалтера прокуратури Одеської області повідомлено ОСОБА_1 , що відділ фінансування та бухгалтерського обліку, в межах своєї компетенції, не може провести виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки будь-які виплати по заробітній платі здійснюються виключно на підставі наказів Генеральної прокуратури України, прокурора області або рішення суду.

20.03.2019р. позивач звернувся із скаргою на дії посадових осіб Одеської обласної прокуратури до Генерального прокурора України, в якій просив вжити передбачених законом заходів щодо поновлення в повному обсязі порушених прав, зокрема виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 28.06.2017р. по 27.01.2019р.

Листом Генеральної прокуратури України №18-640вих-19 від 05.04.2019р. позивачу повідомлено, що підставою для нарахування та виплати зазначеної середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є:

відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 оригінал виконавчого листа;

відповідний наказ про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виданий на підставі рішення суду.

Також у листі зазначалось, що оскільки в жодній постанові судів, які надійшли додатком до листа, не розглядалося питання виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 28.06.2017р. по 27.01.2019р., у прокуратури Одеської області відсутні підстави для виплати середнього заробітку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що сума середньої заробітку за час вимушеного прогулу, розрахована позивачем безпідставно, оскільки позивач виходив з сум посадових окладів посад аналогічних його посаді за більш пізні періоди, в той час як діючим законодавством передбачено обчислення середньої заробітної плати виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Судова колегія частково не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі № 815/7401/16, позивача поновлено на посаді слідчого ОВС прокуратури Одеської області та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 23.11.2016 року по 22.02.2017 року.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2017 року скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі № 815/7401/16, у зв`язку із чим, наказом прокуратури Одеської області 27.06.2017 року виданий наказ про скасування наказу про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

За обставинами справи, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду, наказом відповідача № 439к від 16.03.2017 року, позивач був поновлений на посаді слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області. Проте, на виконання постанови апеляційного суду прокурором Одеської області 27.06.2017 року виданий наказ №1167к про скасування наказу № 439к від 16.03.2017 року та знову звільнено позивача.

Постановою Верховного Суду від 19.09.2018 року скасовано постанову апеляційного суду та залишено в силі постанову Одеського окружного адміністративного суду по справі № 815/7401/16. На виконання постанови Верховного Суду, наказом прокурора області № 239к від 28.01.2019 року позивача поновлено на посаді слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу слідчого управління прокурати області з 28.06.2017 року.

З наведеного вбачається, що з 16 березня 2017 року по 27 червня 2017 року позивач працював в органах прокуратури, що підтверджується листом відповідача від 08.01.2019 року (т.1 а.с.81), та повторно поновлений на посаді 28.01.2019, починаючи з 28.06.2017.

В зв`язку з тим, що відповідач відмовився від оплати ОСОБА_1 середнього заробітку з часу поновлення - 28.06.2017 до дня повторного поновлення на посаді - 27.01.2019, судом вірно розцінено даний період, як вимушений прогул.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в разі незаконного звільнення, є невід`ємним правом позивача, що прямо передбачено ст.235 КЗпП. При цьому період виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28.06.2017 по 27.01.2019 не був і не міг бути предметом розгляду справи № 815/7401/16, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено 22.02.2017 року, яке в касаційній інстанції переглядалось лише в межах розглянутих позовних вимог.

Тому посилання Прокуратури Одеської області про необхідність заявлення вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 28.06.2017 по 27.01.2019 у межах справи № 815/7401/16 та в зв`язку з цим відсутності у відповідача підстав для виплати середнього заробітку за час прогулу у вказаний період є хибними та необґрунтованими.

Питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як правило, вирішується одночасно зі спором про поновлення на роботі, але може бути предметом розгляду в окремому позовному провадженні. У будь-якому випадку підставою позову у справах цієї категорії є незаконність звільнення з роботи.

Незаконність звільнення позивача підтверджена постановою Верховного Суду від 19.09.2018 року по справі № 815/7401/16. Проте, питання щодо стягнення середнього заробітку по день фактичного поновлення на посаді не вирішувалось під час розгляду справи № 815/7401/16, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що такі кошти підлягають стягненню на користь позивача.

При обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції вірно застосований Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабміну України від 08.02.1995 року № 100.

За змістом пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 3 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають, згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Одноразова винагорода за підсумками роботи за рік і за вислугу років включається до середнього заробітку шляхом додавання до заробітку кожного місяця розрахункового періоду 1/12 винагороди, нарахованої в поточному році за попередній календарний рік. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Відповідно до п.8 даного Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Таким чином, для визначення середньоденної заробітної плати позивача необхідно його зарплату за останні повні два місяці роботи - квітень, травень 2017 року поділити на кількість робочих днів, які відпрацьовані позивачем, або які зберігались за ним на час хвороби.

Як вірно розраховано судом першої інстанції, згідно листа прокуратури Одеської області від 08.08.2019 року та долученої до нього довідки, середньоденна заробітна плата позивача перед звільненням (квітень, травень 2017 року) складає 834,26 грн., що не заперечується сторонами по справі (т.2 а.с.47-49).

Вимушений прогул позивача складає 396 робочих днів, що підтверджується і довідкою прокуратури Одеської області від 27.08.2019 № 19-1590-19вих, а тому судом першої інстанції розраховано грошове забезпечення ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу у розмірі 330 366,96 грн.

Разом з тим, судова колегія погоджується з доводами апелянта ОСОБА_1 , що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірної суми коефіцієнт підвищення, який складає 2,77.

Так, відповідно до п.10 Порядку № 100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Абзацом 2 цього пункту передбачено, що виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу ІV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Як вбачається з листа прокуратури Одеської області посадові оклади працівників органів прокуратури встановлені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 року № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 505 та підвищено посадові оклади працівників органів прокуратури з 06.09.2017 року.

Посадовий оклад за посадою слідчого ОВС, яку обіймав позивач, станом на 28.06.2017 року складав 2 083 грн., а станом на 06.09.2017 року - 5 780 грн. Отже коефіцієнт, на який необхідно прокоригувати виплати, складає 2,77 (т.2 а.с.58-62).

Аналогічна правова позиція, щодо застосування коефіцієнту підвищення, викладена Верховним Судом в постановах по справі № 804/8042/17 від 03 жовтня 2019 року, по справі № 826/3609/17 від 08 жовтня 2019 року .

Враховуючи викладене, судова колегія вважає обґрунтованими доводи позивача щодо необхідності коригування середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 на коефіцієнт 2,77.

Суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що розрахунок позивача не може бути взятий до уваги, як такий, що зроблений, виходячи із посадових окладів аналогічних посад за більш пізні періоди, оскільки право позивача на такі оклади при розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу прямо передбачено п.10 порядку № 100.

Разом з тим, зазначене позивачем коригування повинно бути застосовано не з 28.06.2017 року, а з 06.09.2017 року - дня підвищення посадових окладів згідно приписів Постанови № 657 (всього 348 днів).

Період з 28.06.2017 року по 05.09.2017 року включає в себе 48 робочих днів.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що на користь позивача, з урахуванням приписів п.10 Порядку № 100, має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальній сумі 851 170,45 грн. (834,26*48+(834,26*348*2,77)=40 044,48+811 125,97).

Судова колегія звертає увагу, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові по справі № 809/4462/15 від 18 липня 2019 року.

Щодо апеляційної скарги Прокуратури Одеської області, судова колегія приходить до висновку, що вона є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Доводи апеляційної скарги відповідача, на які він посилається як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції і залишення позовної заяви без розгляду, зводяться до невірної позиції суду першої інстанції, який погодився з доводами позивача, що він має пільги щодо сплати судового збору у відповідності до Закону України "Про судовий збір".

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Враховуючи предмет даного спору та обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано звільнив ОСОБА_1 від сплати судового збору за звернення до суду з цим позовом.

Однак, відповідач, посилаючись на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену по справі № 910/4518/16 від 30.01.2019 року та Верховного Суду по справі № 369/10046/18, зазначає, що середній заробіток за час затримку розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, у зв`язку із чим наведена пільга до ОСОБА_1 не застосовується.

Судова колегія вважає за важливе звернути увагу відповідача на той факт, що Велика Палата Верховного Суду у справі № 910/4518/16 розглядала питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, в той час як предметом даної справи є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який за своїм змістом є державною гарантією, право на яку виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Крім того, питання строку звернення позивача з цим позовом вже вирішувалось судом першої інстанції під час розгляду клопотання прокуратури Одеської області.

Так, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2019 року відповідачу відмовлено в задоволенні клопотання про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 з підстав пропуску строку звернення до суду з цим позовом.

В даному випадку, суд першої інстанції обґрунтовано послався на позицію Конституційного Суду викладену у рішенні №8-рп/2013 від 15.10.2013 року, щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці», в якій Конституційний Суд зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другої статті 233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

Згідно з частиною четвертою статті 63 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України мотивуються письмово, підписуються окремо суддями Конституційного Суду України, які голосували за їх прийняття і які голосували проти їх прийняття, та оприлюднюються. Вони є остаточними і не підлягають оскарженню.

Відповідно до статті 69 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов`язковими до виконання.

Також, право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований частиною першою статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

У свою чергу, середній заробіток працівника за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Отже, аналіз наведених правових актів з урахуванням рішення Конституційного Суду України дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час вимушеного прогулу, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача з підстав залишення без розгляду позову ОСОБА_1 , ані з підстав пропуску строку звернення до суду, ані з підстав несплати судового збору за його подачу.

Оскільки судова колегія дійшла до висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь позивача у розмірі значно більшому, ніж визначено судом першої інстанції, рішення суду першої інстанції, відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог в іншій частині.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 03 червня 2019 року, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст.308,310,315,317,321,322,325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу прокуратури Одеської області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 жовтня 2019 року - скасувати та ухвалити постанову про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Стягнути з Прокуратури Одеської області (65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28.06.2017 року по 27.01.2019 року у сумі 851 170,45 (вісімсот п`ятдесят одна тисяча сто сімдесят) грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 04 грудня 2019 року.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: Д.В.Запорожан

Суддя: К.В.Кравченко