Справа № 1.380.2019.004841
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.004841
04 грудня 2019 року м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд в складі:
Головуючого-судді Мричко Н.І.,
за участі секретаря судового засідання Кулик С.В.,
представника позивача Кісіля Р.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін адміністративну справу за позовом Головного управління ДФС у Львівській області до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про скасування постанов, -
встановив:
Ухвалою від 24.09.2019 позовну заяву ГУ ДФС у Львівській області залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення виявлених недоліків позовної заяви.
Згідно з ухвалою від 09.10.2019 продовжено ГУ ДФС у Львівській області строк встановлений ухвалою від 24.09.2019 для усунення недоліків позовної заяви.
Після усунення недоліків, згідно з ухвалою від 23.10.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
15.11.2019 від УДВС ГТУЮ у Львівській області надійшов відзив на позовну заяву (арк. справи 56-58).
Вказує на те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження, державним виконавцем винесені постанови від 27.08.2019 ВП №59890564 про стягнення виконавчого збору та про стягнення витрат виконавчого провадження. При цьому наголошує, що вказані постанови надійшли на адресу ГУ ДФС у Львівській області 11.09.2019. На думку Позивача, оскаржувані постанови є такими, що підлягають скасуванню.
Відповідач подав відзив на позовну заяву (арк. справи 56-58), в якому просить у задоволенні позовних вимог ГУ ДФС у Львівській області відмовити в повному обсязі. Зазначає, що згідно з рішенням суду прийнятим у справі № 1340/3904/18, боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії. Посилаючись на частину 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» вказує на те, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону. Наголошує, що частиною 4 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Відповідач вважає, що державним виконавцем винесено оскаржувані постанови у відповідності до законодавчих норм, що регулюють примусове виконання судових рішень, а тому позов задоволенню не підлягає.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Просив позов задовольнити повністю.
Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не забезпечив явки уповноваженого представника.
З`ясувавши зміст спірних правовідносин, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Згідно з ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 замінено сторону боржника у виконавчому листі №1340/3904/18 виданого Львівським окружним адміністративним судом 06.05.2019 - Городоцьку об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Львівській області на правонаступника - Головне управління Державної фіскальної служби у Львівській області (арк. справи 67-68).
27.08.2019 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Романом Н.Я. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 59890564 з виконання виконавчого листа № 1340/3904/18 виданого 06.05.2019 Львівським окружним адміністративним судом та зазначено про необхідність виконання боржником рішення суду протягом 10 робочих днів (арк. справи 18-19).
27.08.2019 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області Романом Н.Я. винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП № 59890564, згідно з якою постановлено стягнути з боржника - ГУ ДФС у Львівській області мінімальні витрати виконавчого провадження у сумі 389,08 грн. (арк. справи 23-24).
Не погоджуючись з оскарженими постановами державного виконавця, Позивач звернувся до суду за захистом свого права із цим позовом.
При вирішенні спору, суд виходив з наступного.
Правовідносини у сфері примусового виконання судових рішень регулюються Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у вказаному Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною 1 статті 5 вказаного Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають, зокрема, виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 3 вказаного Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення (пункт 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Згідно з частиною 6 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до частини 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Згідно з частиною 3 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Відповідно до частини 4 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
У відповідності до пункту 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.
Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.
Частина 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» містить вичерпний перелік випадків, у яких виконавчий збір не стягується.
Так, відповідно до вказаної статті, виконавчий збір не стягується:
1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;
2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;
3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень;
4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;
5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;
6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Отже, відповідно до приписів частини 5 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» зазначене рішення не відноситься до рішень за якими виконавчий збір не стягується.
Також слід наголосити, що відповідно до частини 9 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, тобто у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, та якщо таке рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Відтак рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2018 по справі № 1340/3904/18, яке набрало законної сили 19.02.2019, Позивачем ні до відкриття виконавчого провадження, ні в межах десятиденного строку не було виконано.
Доказів наявності підстав, передбачених частиною 9 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», а саме фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, за яких виконавчий збір не стягується Позивач суду не надав.
Суд зазначає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження.
Стягнення виконавчого збору є не правом державного виконавця, а є обов`язком при відкритті виконавчого провадження. При цьому суд враховує, що на момент відкриття виконавчого провадження виконавець не володіє будь-якою інформацією від боржника щодо виконання судового рішення, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено.
При цьому, невиконання судового рішення у передбачений на добровільне виконання строк, є підставою винесення постанови про стягнення виконавчого збору та відкриття виконавчого провадження з примусового виконання цієї постанови.
Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що Відповідачем правомірно винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 27.08.2019 ВП № 59890564, а тому оскаржувана постанова скасуванню не підлягає.
Щодо постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження, суд зазначає таке.
Згідно з статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Як видно з розрахунку витрат, зазначених у постанові про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 27.08.2019 ВП № 59890564, державним виконавцем здійснені витрати у розмірі 389,08 грн, а саме: папір формату А-4 8,36 грн., заправка картриджів 4,94 грн., реєстрація документів в журналі вхідної кореспонденції 6,80 грн., реєстрація постанов в журналі вхідної кореспонденції 13,60 грн., конверт С5 10,44 грн., конверт С6 2,94 грн., пересилання поштових відправлень (прості пріоритетні) 78,00 грн., пересилання за кожне рекомендоване відправлення 195,00 грн., витрати пов`язані із використанням АСВП 69,00 грн.
Враховуючи викладене та підтвердження Відповідачем обґрунтованості розміру витрат, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування постанови про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження від 27.08.2019 ВП № 59890564.
Щодо визначеного у статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України десятиденного строку звернення до суду з таким позовом, суд зазначає наступне.
Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи викладене та зважаючи на встановлені обставини, суд вважає, що у задоволенні позову ГУ ДФС у Львівській області до УДВС ГТУЮ у Львівській області про скасування постанов слід відмовити повністю.
Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати з Відповідача стягненню не підлягають.
Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
у задоволенні адміністративного позову Головного управління ДФС у Львівській області до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про скасування постанов - відмовити повністю.
Судові витрати стягненню не підлягають.
Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який постановив рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мричко Н.І.