Справа № 440/1546/19
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 р. Справа № 440/1546/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Сіренко О.І. , Калиновського В.А. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 08.07.19 року по справі № 440/1546/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області

про визнання протиправним та скасування наказу,зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 21.02.19 №1222-СГ "Про розгляд заяви";

- зобов`язати відповідача видати наказ про надання ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність орієнтовною площею 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Горбівської сільської ради Глобинського району Полтавської області.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачем порушенно його права на отримання у власність земельної ділянки за рахунок земель державної власності у межах норм безоплатної приватизації. Звертав увагу на те, що спірний наказ не відповідає вимозі щодо обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки у ньому не конкретизовано підставу для відмови у наданні дозволу на розробку землевпорядної документації, а лише зазначено про невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено повністю.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, що на його думку, зазначені висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не відповідають процесуальному законодавству та порушують вимоги не тільки зазначеної ст.ст. 2, 6, 8, 9 КАС України, оскільки не ґрунтуються на належних і допустимих доказах.

Позивач зазначає, що копія зазначеного судом Державного акта про право колективної власності на землю серії ПЛ-02 від 03.03.1995 (а.с.44-46), в якому відсутні будь-які дані про місце розташування спірної земельної ділянки; копія довідки відділу у Глобинському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області - без дати і без номеру, тобто вихідних реквізитів, є неналежними доказами у справі.

Позивач зауважує, що Листом ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 25.06.2018 року №5380/0/26-18, було надано відмову у наданні дозволу у зв`язку з невідповідністю міст розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документами, схем землеустрою і технїко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одинииь, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. А також повідомлено позивача, що Головним управлінням сформовано перелік земельних ділянок із зазначенням площ, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території області.

Таким чином, на думку позивача, з наведеного слідує, що відповідач ухиляється від прийняття рішення, які останній зобов`язаний прийняти в силу покладених на нього законом повноважень, що за своєю правовою природою є зловживанням владними управлінськими функиіями та не наводить конкретних, передбачених законом, підстав для відмови у наданні дозволу.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач 21.06.18 за вх.№К-9075/0/25-18 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Горбівської сільської ради Глобинського району Полтавської області /а.с. 26/. До клопотання додав копії паспорта та ідентифікаційного номера, а також викопіювання з кадастрової карти (плану) із зображенням місця розташування земельної ділянки /а.с. 27/.

Листом від 25.06.18 вих.№5380/0/26-18 відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що Головним управлінням Держгеокадастру у Полтавській області сформовано перелік земельних ділянок із зазначенням площ, які можуть бути передані в межах норм безоплатної приватизації на території області /а.с. 28/.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 24.10.18 у справі №1640/3315/18 визнано протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області у вирішенні клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту на території Горбівської сільської ради Глобинського району та зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 з урахуванням правової оцінки спірного питання, наданої судом у даному рішенні /а.с. 13-15/.

Дане рішення до суду апеляційної інстанції не оскаржене та набрало законної сили.

29.01.19 позивач повторно звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області із заявою, у якій просив на виконання зазначеного вище рішення суду надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність орієнтовною площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Горбівської сільської ради Глобинського району Полтавської області за межами населеного пункту /а.с. 30/. До заяви позивач додав викопіювання із зображенням місця розташування земельної ділянки /а.с. 31/.

8.02.19 відповідачем виданий наказ №943-СГ "Про розгляд заяви", яким відмовлено гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність орієнтовною площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Горбівської сільської ради Глобинського району Полтавської області за межами населеного пункту, з огляду на невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів /а.с. 32/. Дане рішення мотивоване посиланням на вимоги статей 15-1, 118, 122, пунктів 7, 21 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України, Закону України від 10.07.18 №2498-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні", а також рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.10.18 у справі №1640/3315/18.

21.02.19 відповідачем виданий аналогічний за змістом наказ №1222-СГ "Про розгляд заяви", що мотивований посиланням на вимоги статей 118, 122 Земельного кодексу України, Положення про Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області, а також рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 24.10.18 у справі №1640/3315/18 /а.с. 29/.

Не погоджуючись з наказом Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 21.02.19 №1222-СГ "Про розгляд заяви", позивач оскаржив його до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у ході судового розгляду справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження віднесення обраної ним земельної ділянки до земель державної власності.

Водночас відповідачем доведено, що така земельна ділянка відноситься до земель колективної власності КСП ім. Кірова, з огляду на що у Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області відсутні повноваження на розпорядження нею.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель урегульовано ЗК України.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно п. "б" ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. (ч. 6 ст. 118 ЗК України)

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. (ч. 7 ст. 118 ЗК України)

Згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Згідно п. 1 Положення Про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 р. № 15 Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся із заявою (клопотанням) про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, що, в силу наведених вище положень статей 15, 122 Земельного кодексу України, уповноважене розпоряджатись землями державної власності.

При цьому, ні у клопотанні від 30.05.18 (зареєстроване 21.06.18 за вх.№К-9075/0/25-18), ні у заяві від 29.01.19 (зареєстрована 29.01.19 за вх.№К-951/0/25-19) позивач не посилався на те, що обрана ним земельна ділянка відноситься до земель державної власності.

Доданий позивачем до відповідних звернень графічний матеріал (викопіювання) із зображенням бажаного місця розташування земельної ділянки не містить відомостей про те, що така земельна ділянка відноситься саме до земель державної форми власності.

Відомості Державного земельного кадастру про формування земельної ділянки як об`єкта цивільним прав, чи будь-які інші фактичні дані, що свідчили б про належність обраної позивачем земельної ділянки саме до земель державної власності сторонами не надані та у матеріалах справи відсутні.

Натомість, у ході розгляду звернень позивача, а також виконання рішення суду у справі №1640/3315/18 відповідачем отримано інформацію відділу у Глобинському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про те, що земельна ділянка розташована на території Горбівської сільської ради Глобинського району Полтавської області та на підставі державного акта на право колективної власності на землю (серія ПЛ-02) відноситься до земель колективної власності КСП ім. Кірова /а.с. 44-46/.

Відомості про припинення права колективної власності на землю у матеріалах справи відсутні.

Згідно п. 7 Розділу Х Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001, встановлено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Відповідно до ст. 23 ЗК України від 18.12.1990 право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

З огляду на зазначене вище, належним чином оформлений Державний акт на право колективної власності на землю від 03.03.1995, серії ПЛ-02, виданий Глобинською районною Радою народних депутатів підтверджує право колективної власності КСП «ім. Кірова» на вказані землі, яке враховуючи п. 7 Розділу Х Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001, збереглося за даним підприємством і після зміни законодавства.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірна земельна ділянка відноситься до земель колективної власності, право розпорядження якими не встановлені за відповідачем нормами ст. 122 ЗК України, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення відповідача та зобов`язання вчинити певні дії.

Доводи апеляційної скарги про те, що підстави для відмови в задоволенні позовних вимог не були підставами відмови оскаржуваного наказу, а також про те, що в оскаржуваному наказі міститься лише загальне посилання на норму закону без зазначення, в чому саме полягає невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, як на підставу для визнання протиправною відмову відповідача у задоволенні клопотання позивача від 29.01.2019 колегія суддів вважає необгрунтованими.

Так, невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів у даному випадку полягає у тому, що земельна ділянка, яку бажав отримати позивач, відноситься до земель колективної власності КСП «ім. Кірова», а тому у відповідача відсутні повноваження розпоряджатися такою земельною ділянкою.

Посилання апелянта на те, що Державний акт про право колективної власності на землю серії ПЛ-02 від 03.03.1995 не є належним доказом, що підтверджує право колективної власності на спірну земельну ділянку, оскільки в ньому відсутні будь-які дані про місце розташування спірної земельної ділянки, колегія суддів вважає необгрунтованими та такими, що не спростовують правомірних висновків суду першої інстанції.

Доводи апелянта про відсутність доказів того, що спірна земельна ділянка передана на баланс відповідної територіальної громади, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на встановлені обставини у справі та відсутність доказів припинення права власності на спірну земельну ділянку колективного сільськогосподарського товариства та передачі вказаної ділянки до земель державної власності.

Так, Законом України від 10.07.2018 № 2498-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" у Земельному кодексі України (Відомості Верховної Ради України, 2002 р., N 3 - 4, ст. 27): у розділі X "Перехідні положення": доповнено пунктом 21 такого змісту: "21. Установити, що з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні" землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності".

З урахуванням наведеного вище, у відповідача не було законних підстав для наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 1,0 га за межами населеного пункту на території Горбівської сільської ради Глобинського району Полтавської обл.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем у ході судового розгляду справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження віднесення обраної ним земельної ділянки до земель державної власності.

Водночас відповідачем доведено, що така земельна ділянка відноситься до земель колективної власності КСП ім. Кірова, з огляду на що у Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області відсутні повноваження на розпорядження нею.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 року по справі № 440/1546/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 по справі № 440/1546/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.І. Сіренко В.А. Калиновський