Справа № 826/133/17
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

28 листопада 2019 року м. Київ№ 826/133/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доприватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскової Надії Анатоліївни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайка Євгена Вікторовича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Орлової Ольги Анатоліївни
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору,ОСОБА_2
провизнання протиправним та скасування рішення,
присутні у судовому засіданні представники сторін:позивача - Федорова С.В., відповідачів, третьої особи - не з`явились,
ВСТАНОВИВ:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскової Надії Анатоліївни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Незнайка Євгена Вікторовича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Орлової Ольги Анатоліївни (далі - відповідачі) (з урахуванням збільшення позовних вимог) про визнання протиправними та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28346634 від 19.02.2016; запису про право власності № 13345449; рішень № 28349669 від 19.02.2016, № 28503287 від 29.02.2016, № 32142889 від 01.11.2016.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.01.2017 (суддя Аблов Є.В.) відкрито провадження у адміністративній справі.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.05.2019 справу передано для розгляду судді Окружного адміністративного суду м. Києва Пащенку К.С.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2019 (суддя Пащенко К.С.) прийнято справу до провадження, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні на 30.07.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.10.2019 залучено ОСОБА_2 до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У судовому засіданні 28.11.2019 представник позивача був присутній, представники відповідачів та третьої особи у судове засідання не з`явились.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі та третя особа були належно повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, що наявні у матеріалах справи. Повідомлення про причини неявки учасників до суду не надходило.

За таких обставин, у суду відсутні підстави для відкладення підготовчого засідання в порядку п. 1-2 ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до приписів п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У судовому засіданні 28.11.2019 судом розглянуто питання закриття провадження у справі, оголошено вступну та резолютивну частини ухвали.

Розглянувши питання закриття провадження у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для справи, суд дійшов висновку про наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскової Надії Анатоліївни про оскарження рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: індексний номер 28346634 від 19.02.2016 та вилучення запису про право власності № 13345449.

Позивачем у тексті позовної заяви зазначено, що внаслідок протиправних дій відповідача, а саме внаслідок прийняття протиправного рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, позивач був позбавлений права власності на квартири АДРЕСА_1 , що і стало підставою для звернення до суду.

Водночас, судом встановлено, що у провадженні Солом`янського районного суду міста Києва перебувала справа № 760/21038/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

З заочного рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 30.05.2018 у справі № 760/21038/16-ц вбачається, що цивільний спір стосувався витребування з незаконного володіння квартири АДРЕСА_1 , в тому числі протиправного позбавлення права власності на зазначене майно ти вчинення відповідних реєстраційних дій на підставі рішень № 28346634 від 19.02.2016, № 28349669 від 19.02.2016, № 28503287 від 29.02.2016 та № 32142889 від 01.11.2016.

Оцінивши за правилами статті 90 КАС України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі скорочено - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пункт другий частини першої вказаної статті передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

За пунктом 7 частини першої статті 3 КАС України, суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із частиною другою статті 4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

За визначенням статті 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

З аналізу наведених норм убачається, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин, адже визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

В силу ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вирішуючи питання про належність спору до юрисдикції адміністративних судів, суд враховує правові висновки Великої палати Верховного Суду, зокрема, постанови від 14.03.2018 справа №396/2550/17 (72850788), від 21.03.2018, справа №802/1792/17-а (73054799), від 17.04.2018 справа №815/6956/15, від 08.05.2018 справа №826/1001/15 (73903057).

Велика Палата Верховного Суду в подібних правовідносинах щодо оскарження реєстраційних дій висловила позицію, за якою якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального Кодексу України (по ухвалі - ЦПК України), у редакції, чинній на час прийняття оскаржених рішень, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах. Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватноправовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

У відповідності до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно з пунктом 10 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Якщо порушення своїх прав позивач вбачає у наслідках, спричинених діями, бездіяльністю або рішенням органу державної влади або його посадової особи, вважаючи, що вони призвели до виникнення, зміни чи припинення її цивільних прав та/або обов`язків, унеможливлюють їх належну реалізацію тощо, то оспорювання таких дій, бездіяльності чи рішення як спосіб захисту майнових або особистих немайнових прав має відбуватись за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як уже зазначалось, у даному випадку позивач не погоджується з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 28346634 від 19.02.2016; записом про право власності № 13345449; рішеннями № 28349669 від 19.02.2016, № 28503287 від 29.02.2016 та № 32142889 від 01.11.2016, що фактично відображає спосіб захисту та відновлення права власності позивача на об`єкт нерухомості, відтак, вказує на приватно-правовий характер спору та похідний характер вимог щодо скасування рішень про реєстрацію майна.

Слід відмітити, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Аналогічні приписи щодо підстав для закриття провадження у справі містилися в редакції КАС України, що діяла на час виникнення спірних відносин.

Враховуючи викладене, зважаючи на предметну юрисдикцію та характер правовідносин у цій справі, суд вважає, що даний спір про визнання протиправним та скасування рішення непідвідомчій адміністративному суду, а є таким, що підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 238, 241-243, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. Провадження в адміністративній справі № 826/133/17 за позовом ОСОБА_1 - закрити.

2. Попередити позивача, що повторне звернення з тією самою заявою не допускається.

3. Роз`яснити позивачу право звернення з даним позовом до місцевого суду за правилами цивільного судочинства з урахуванням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена за правилами ст. 293-296 КАС України.

Повний текст ухвали складено 29.11.2019.

Суддя К.С. Пащенко