Справа № 813/741/17
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №813/741/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної казначейської служби України, про визнання неправомірними рішення та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся з позовом, в якому просить:

- визнати неправомірною відмову Апеляційного суду Львівської області щодо виплати позивачу вихідної неоподаткованої допомоги при звільненні з посади судді у відставку, у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою;

- визнати неправомірною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування Апеляційного суду Львівської області на 2016 рік для виплати вихідної допомоги при звільненні судді у відставку;

- зобов`язати Апеляційний суд Львівської області провести виплату позивачу суми вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Посилається на те, що з 20.12.1994 року працював на посаді судді, має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що дає йому право на відставку. Також посилається на те, що на час набуття ним права на вихід у відставку чинним законодавством України було передбачено виплату судді при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Проте при звільненні позивача у вересні 2016 року Апеляційним судом Львівської області відмовлено йому у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку, з посиланням на відсутність правових підстав у діючому законодавстві. Позивач вважає таку відмову протиправною. В обґрунтування цього зазначив, що відповідно до вимог ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, яка діяла до 01.04.2014 року, судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Разом з тим, приписами Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року №1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014 року, наведене вище положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено. В подальшому, у зв`язку із прийняттям Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VII, який набув чинності 30.09.2016 року, відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв`язку з відставкою в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою (ст.143 Закону). Таким чином, судді, щодо яких у період з 01.04.2014 року по 30.09.2016 року прийнято рішення Верховною Радою України про звільнення з посади у відставку позбавлені права на отримання вихідної допомоги. Проте, на думку позивача, таке скасування гарантованої законом виплати є порушенням його конституційних прав та передбачених законом гарантій незалежності суддів. Окрім того, ствердив, що зміст та обсяг досягнутих суддями соціальних гарантій не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до законодавства, оскільки це суперечить нормам Конституції України. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду за судовим захистом. Просить позов задовольнити повністю.

Від відповідача, Апеляційного суду Львівської області, жодних заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

Від відповідача, Державної судової адміністрації України, надійшли письмові заперечення проти позову, в яких посилається на те, що наказом голови Апеляційного суду Львівської області від 22.09.2016 року позивач виключений зі штату суду, у зв`язку з поданням заяви про відставку, відповідно до постанови Верховної Ради України. Зазначила, що станом на час прийняття цього рішення діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ, ст.136 якого було передбачено виплату вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Однак вказана стаття виключена згідно Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року №1166-VІІ, а рішення щодо неконституційності цього Закону Конституційним Судом України не приймалось. Водночас звернула увагу, що Апеляційний суд Львівської області є розпорядником коштів нижчого рівня та самостійно здійснює нарахування працівникам апарату суду та суддям, які перебувають з ним у трудових відносинах, виплат, передбачених чинними нормативними актами, в межах коштів, затверджених кошторисом видатків на відповідний рік. Видатки на утримання кожного суду виписані окремим рядком у додатку №8 до Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний фінансовий рік. Таким чином, будь-які виплати, в т.ч. і виплата вихідної допомоги, здійснюються відповідно до наказу голови суду, як розпорядника бюджетних коштів. Окрім того, зазначила, що Державна судова адміністрація України своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю не порушувала прав та законних інтересів позивача. З огляду на що, вважає даний позов безпідставним та необґрунтованим; просить відмовити в його задоволенні повністю.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної казначейської служби України - пояснень щодо позову на адресу суду не надходило.

Ухвалою судді від 15.03.2017 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою судді від 28.03.2017 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду.

Ухвалою суду від 22.06.2017 року зупинено провадження у справі до 19.09.2017 року.

Ухвалою суду від 20.09.2017 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 09.11.2017 року зупинено провадження у справі до розгляду по суті Вищим адміністративним судом України справи №К/800/19650/17.

Ухвалою суду від 29.10.2019 року поновлено провадження у справі.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

ОСОБА_1 у період з 20.12.1994 року і до виходу у відставку з посади судді Апеляційного суду Львівської області (08.09.2016 року) працював на посаді судді.

Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 року №1515-VIII «Про звільнення суддів» позивача звільнено з посади у відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України, а наказом голови Апеляційного суду Львівської області від 22.09.2016 року виключено зі штату Апеляційного суду Львівської області.

За вказаних обставин позивач звернувся до відповідача з вимогою виплатити на його користь вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, як судді, який вийшов у відставку, на підставі ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Водночас листом від 11.01.2017 року №07.24/2017 за підписом голови Апеляційного суду Львівської області в здійсненні такої виплати було відмовлено. Відмова мотивована тим, що на час звільнення позивача у діючому законодавстві були відсутні правові підстави для нарахування та виплати такої допомоги.

Вважаючи такі дії Апеляційного суду Львівської області протиправними та такими, що суперечать Конституції України та міжнародно-правовим актам, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються: судоустрій, судочинство, статус суддів, засади судової експертизи, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства, нотаріату, органів і установ виконання покарань; основи організації та діяльності адвокатури.

Так, Законом, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI (далі - Закон України від 07.07.2010 року №2453-VI, тут і надалі - в редакції, що діяла на момент подання позивачем заяви про відставку).

Згідно ч.ч.1, 3-5 ст.109 Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

В силу вимог ч.6 ст.111 Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI, повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Частиною 1 ст.136 Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Отже, за приписами Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI в редакції до 01.04.2014 року, суддя, який подав заяву про відставку, продовжував здійснювати свої повноваження та вважався звільненим у відставку з дня набрання чинності відповідним рішенням органу, який обрав або призначив суддю, у випадку позивача - постанови Верховної Ради України, і саме з цього моменту такий суддя набував право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

01.04.2014 року набрав чинності «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року №1166-VII (далі - Закон України від 27.03.2014 року №1166-VII), згідно п.28 розділу ІІ якого внесено зміни до Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI та виключено статтю 136 вказаного Закону.

Відповідно до п.1 розділу IV Прикінцевих положень Закону України від 27.03.2014 року №1166-VII, зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 01.04.2014 року.

Таким чином, після викладення в новій редакції (01.04.2014 року) та з урахуванням внесених в подальшому змін (в т.ч. до 30.09.2016 року) Закон України від 07.07.2010 року №2453-VI не містив положень про виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку.

Відтак, і на дату прийняття Верховною Радою України постанови від 08.09.2016 року №1515-VIII, за якою позивача звільнено у відставку, були відсутніми законодавчі підстави для виплати такої допомоги.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить висновку, що при вирішенні питання щодо наявності у судді, який вийшов у відставку, права на отримання вихідної допомоги, слід керуватись нормами Закону, який урегульовує спірні правовідносини, у редакції, чинній на дату прийняття рішення про звільнення судді у відставку, тобто в даному випадку - нормами Закону України від 07.07.2010 року №2453-VI в редакції, що діяла станом на дату прийняття Верховною Радою України постанови, на підставі якої ОСОБА_1 звільнено з посади судді за його заявою про відставку.

Вказана позиція суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 08.05.2019 року (справа №826/3711/16).

Аргументи позивача про матеріальне забезпечення судді як однієї з конституційних гарантій його незалежності є обґрунтованими, однак в контексті спірних правовідносин слід звернути увагу на те, що звернення до суду з цим позовом зумовлено відмовою у виплаті вихідної допомоги, право на отримання якої Закон України від 07.07.2010 року №2453-VI встановлював до набрання чинності згаданих законодавчих змін.

Конституційний Суд України у Рішенні від 19.11.2013 року №10-рп/2013 зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов`язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов`язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв`язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Суд вважає необґрунтованими посилання позивача на рішення Конституційного Суду України, зокрема від 24.06.1999 року №6-рп/99 та від 11.10.2005 року №8-рп/2005, як на підставу для виплати йому вихідної допомоги, оскільки Конституційний Суд України у вищезазначених рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату - до звуження конституційних прав судді.

Зважаючи на те, що Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» за своєю правовою суттю хоча і встановлює обмеження щодо певних виплат, однак цілком відповідає вимогам Конституції України щодо повноважень парламенту визначати порядок проведення видатків Державного бюджету, в т.ч. і в частині соціально-економічних гарантій.

Власне з цього приводу Європейський суд з прав людини у рішеннях від 09.10.1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 року у справі «Кйяртан Асмундсон проти Ісландії» висловив позицію, яка зводиться до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася в державі.

Окрім того, у п.23 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зазначено, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

За встановлених в цій справі обставин та з огляду на зміни у правовому регулюванні забезпечення суддів, які відбулися з набранням чинності Закону України від 27.03.2014 року №1166-VII, законних підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, у зв`язку з його відставкою, у відповідача не було. Те, що ці законодавчі зміни позбавили суддів, які набули право на відставку, отримати вихідну допомогу, не може бути достатньою підставою для того, щоб апелювати до правового регулювання, яке існувало раніше, як на правову підставу для виплати цієї допомоги після того, як парламент позбавив суддів права її отримувати.

Тому, суд приходить висновку, що вимоги позивача про виплату вихідної допомоги у зв`язку з відставкою, не ґрунтуються на Законі, відповідно підстав для задоволення позову в частині визнання неправомірною відмови Апеляційного суду Львівської області та зобов`язання останнього вчинити певні дії немає.

З огляду на те, що вимога про визнання неправомірною бездіяльності Державної судової адміністрації України щодо незабезпечення фінансування Апеляційного суду Львівської області на 2016 рік для виплати вихідної допомоги при звільненні судді у відставку є похідною від визнання неправомірною відмови Апеляційного суду Львівської області, отже, як наслідок, така також не підлягає задоволенню.

Більше того, відносини між Державною судовою адміністрацією України та Апеляційним судом Львівської області знаходяться в площині бюджетних правовідносин, і позивач не є безпосереднім учасником цих правовідносин.

За правилами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому, враховуючи завдання адміністративного судочинства щодо захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень та з огляду на положення ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доказування покладається в даному випадку на відповідачів. На виконання цих вимог відповідачі, виконали покладений на них ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок, а саме довели відсутність законних підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Водночас докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доказами відповідачів.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Апеляційного суду Львівської області, Державної судової адміністрації України за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державної казначейської служби України, про визнання неправомірними рішення та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії - слід відмовити.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач, відповідно до положень п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295, підп.15 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення суду буде складено до 09.12.2019 року.

Суддя Ланкевич А.З.

Оригінал повного тексту судового рішення складено в одному примірнику 03.12.2019 року.