Справа № 580/1604/19
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/1604/19 Суддя першої інстанції: Гаврилюк В.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Горяйнова А.М.,

суддів - Костюк Л.О. та Чаку Є.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Черкаській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Черкаській області (процесуальним правонаступником якого є Головне управління ДПС у Черкаській області) про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5947-52 від 07 лютого 2019 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року вказаний адміністративний позов було задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції невірно встановив обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник вказує на те, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не припинив свою реєстрацію як фізичної особи-підприємця, тому він є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відзив на апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Черкаській області від позивача не надходив.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Черкаській області задовольнити, рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року - скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що Головне управління ДПС у Черкаській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5947-52 від 07 лютого 2019 року, відповідно до якої у ОСОБА_1 наявна заборгованість у розмірі 18276 грн 72 коп.

Не погоджуючись із зазначеною вимогою Головного управління ДПС у Черкаській області, ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом про визнання її протиправною та скасування.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок сплати фізичною особою-підприємцем єдиного внеску перебуває у прямій залежності від наявності реєстрації такої фізичної особи відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». Після завершення формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань єдиним джерелом відомостей про наявність статусу фізичної особи-підприємця є такий реєстр, як єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи. Однак Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містить відомостей щодо такої фізичної особи-підприємця як ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), з чого випливає, що останній не може бути зобов`язаний сплачувати єдиний внесок.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 29 січня 2002 року був зареєстрований Христинівською районною державною адміністрацією Черкаської області як фізична особа-підприємець, про що зроблений запис у Журналі реєстрації суб`єктів підприємницької діяльності (фізичних осіб).

Згідно з листом Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області від 04 липня 2019 року № 216.01-44 відмітка про скасування реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця у вказаному журналі відсутня.

Відповідно до Витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр), які сформовані за прізвищем, ім`ям та по-батькові позивача, а також за його ідентифікаційним номером, відомості про реєстрацію ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця у зазначеному Реєстрі - відсутні.

Разом з тим, на час виникнення спірних правовідносин позивач продовжував перебувати на обліку в Уманському управлінні Головного управління ДФС у Черкаській області як платник податків на загальних підставах (загальна система оподаткування).

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, що діє з 01 січня 2017 року, передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У свою чергу п. 4 ч. 1 ст. 4 вказаного Закону передбачає, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

З огляду на те, що з 01 січня 2017 року для фізичних осіб-підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, єдиний внесок нараховується незалежно від отримання ними доходу, Головне управління ДФС України визначило позивачу відповідні зобов`язання у розмірі мінімального страхового внеску на місяць та надіслало йому вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5947-52 від 07 лютого 2019 року.

Сторонами справи не заперечується, що ОСОБА_1 відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» належить до платників єдиного внеску лише у разі, якщо він має статус фізичної особи-підприємця.

Позивач вважає, що він втратив статус фізичної особи-підприємця, оскільки відомості про нього не внесені до Єдиного державного реєстру.

У свою чергу відповідач наполягає на тому, що реєстрацію ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця не було скасовано у встановленому законом порядку.

З 01 липня 2004 року набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (у подальшому змінено назву на Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 вказаного Закону Державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до п.п. 2, 3, 7, 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 1 липня 2010 року № 2390-VI (у редакції, що діяла з 19 грудня 2011 року) процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру. Спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

Додатково колегія суддів вважає необхідним зазначити, що п. 4 та абз. 2 п. 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 1 липня 2010 року № 2390-VI (у редакції, що діяла з 19 грудня 2011 року) передбачали, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Разом з тим, суд першої інстанції не врахував, що з 12 квітня 2014 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо включення відомостей про діючих юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців до Єдиного державного реєстру», відповідно до якого пункти 2 - 4 і 7 - 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» були виключені.

Отже, норми права, на підставі яких суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 не має статусу фізичної особи-підприємця - втратили чинність з 12 квітня 2014 року.

Натомість п. 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» був викладений у редакції, яка передбачала, що усі діючі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру, зобов`язані подати державному реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор після отримання від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки зобов`язаний включити відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.

Наслідки невиконання зазначеної вимоги Закону, у тому числі у вигляді припинення юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, встановлені не були.

З 13 грудня 2015 року Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» був викладений у новій редакції.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 зазначеного Закону для державної реєстрації включення відомостей про фізичну особу-підприємця, зареєстровану до 1 липня 2004 року, відомості про яку не містяться в Єдиному державному реєстрі, подається заява про державну реєстрацію включення відомостей про фізичну особу-підприємця до Єдиного державного реєстру.

Зазначені норми права вказують на те, що фізичні особи-підприємці, зареєстровані до 01 липня 2004 року, не втрачають відповідного статусу та мають право звернутися до державного реєстратора із заявою про державну реєстрацію включення відомостей про себе як фізичну особу-підприємця до Єдиного державного реєстру.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у період з 19 грудня 2011 року по 12 квітня 2014 року існувала процедура, згідно з якою відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, підлягали внесенню до Єдиного державного реєстру навіть за відсутності звернення таких юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Та обставина, що відомості про ОСОБА_1 не були внесені до Єдиного державного реєстру за такою процедурою, не свідчить про втрату ним статусу фізичної особи підприємця.

Важливим для вирішення справи є також те, що визнання недійсним свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не є підставою для скасування державної реєстрації чи здійснення державної реєстрації припинення юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також не були перешкодою для внесення відомостей про таких осіб до Єдиного державного реєстру згідно з абз. 2 п. 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 1 липня 2010 року № 2390-VI (у редакції, що діяла з 19 грудня 2011 року).

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Державну реєстрацію ОСОБА_1 як суб`єкта підприємницької діяльності було здійснено в установленому законом порядку.

Відповідно до ч. 18 ст. 8 Закону України «Про підприємництво» та п. 33 Положення про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 травня 1998 року № 740, норми яких були чинними до 01 липня 2004 року (дати набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців») скасування державної реєстрації здійснюється за заявою власника (власників) або уповноважених ним (ними) органів чи за особистою заявою підприємця-громадянина, а також на підставі рішення суду.

Згідно з листом Христинівської районної державної адміністрації Черкаської області від 04 липня 2019 року № 216.01-44 відмітка про скасування реєстрації ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця - відсутня.

У відповідності до ч. 9 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» у редакції, що діє на даний час, фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Позивач не заперечує, що державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності не було проведено у встановленому законом порядку.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач не є платником єдиного внеску з огляду на відсутність у Єдиному державному реєстрі відомостей про ОСОБА_1 як фізичну особу-підприємця.

Інших підстав для визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДФС у Черкаській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-5947-52 від 07 лютого 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 не містить.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 02 серпня 2019 року та є підставами для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Черкаській області задовольнити, рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року - скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Черкаській області - задовольнити.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2019 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач А.М. Горяйнов

Судді Л.О. Костюк

Є.В. Чаку