Справа № 560/2063/19
Суддя: Курко О. П.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/2063/19

Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О.П.

Суддя-доповідач: Курко О. П.

27 листопада 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Курка О. П.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

за участю:

секретаря судового засідання: Франчук А.О.,

представника позивача: Оніщука Є.О.

представника відповідача: Місяця К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року (м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

в липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Хмельницькій області, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13 грудня 2018 року №Ф-868-23У Головного управління ДФС у Хмельницькій області.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Так, позивач посилається на те, що розрахунок суми недоїмки у спірній вимозі безпідставний і необґрунтований, вимога прийнята з порушенням вимог закону.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав в повному обсязі та просив суд задовольнити її, а рішення суду першої інстанції - скасувати.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 перебувала на податковому обліку в ДПІ у м.Хмельницькому як фізична особа - підприємець з 03.10.2008 по 26.01.2017 за №61140.

ФОП ОСОБА_1 перебувала на спрощеній системі оподаткування - платник єдиного податку III групи за ставкою 5% в період з 01.01.2012 по 01.04.2014, з 01.04.2014 по 26.01.2017 на загальній системі оподаткування.

За платником станом на 01.01.2017 рахувалась недоїмка по єдиному внеску ІКП 71040000 в сумі 13671,84 грн., яка погашена 30.01.2017.

13.12.2018 ГУ ДФС у Хмельницькій області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №-Ф-868-23У.

10.09.2018 ГУ ДФС у Хмельницькій області винесено рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску №/1311 на суму 19848,65 грн. в.ч.: штрафу - 1367,18 грн. та пені - 18481,47 грн. за період з 03.01.2013 по 30.01.2017. Рішення направлено засобами поштового зв`язку 10.09.2018 та повернуто за закінченням встановленого строку зберігання.

За платником рахується заборгованість по єдиному внеску ІКП 71040000 в сумі 19824,49 грн.

Державним виконавцем першого відділу державної виконавчої служби міста Хмельницького Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 01.03.2019 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження на підстави вимоги про сплату боргу (недоїмки) №-Ф-868-23У від 13.12.2018 про стягнення заборгованості на суму 19824,49 грн.

Позивач не погодившись із вищевказаною вимогою, оскаржив її до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв у спосіб визначений законом та у межах наданих законом повноважень.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначається Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закон №2464).

Підпунктом 1 частини другої статті 6 Закону № 2464 визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини 1 ст. 7 зазначеного Закону єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4,5 та 5-1частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Крім того, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (частина 12 статті 9 Закону №2464).

Згідно ч.3 статті 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до підпункту 6 частини першої статті 1 Закону № 2464 недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Частинами 3 та 4 ст.25 Закону № 2464 передбачено, що суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 № 449 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 04.05.2018 № 469) (далі - Інструкція № 449).

Згідно пункту 1 розділу VI Інструкції № 449 до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У відповідності до п. 3 розділу VI Інструкції, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

- дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

- платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

- платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається):

- платникам, зазначеним у підпунктах 1 та 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом десяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій);

- платникам, зазначеним у підпунктах 3 та 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом п`ятнадцяти робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Пунктом ж 4 вказаного розділу Інструкції визначено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

З аналізу наведених вище положень слідує, що у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки зі сплати єдиного внеску фіскальний орган на підставі даних звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи фіскального органу формує та надсилає (вручає) платнику вимогу про сплату боргу (недоїмки) на суму такої недоїмки.

Отже, враховуючи те, що заборгованість зі сплати єдиного внеску, як зазначає відповідач, існувала станом на 01.01.2017 року та була погашена в січні 2017 року, вимогу про сплату боргу (недоїмки) необхідно було винести в лютому місяці 2017 року. В той же час, в даному випадку оскаржувану вимогу було прийнято лише 13.12.2018 року, тобто по закінченню строків вказаних в Інструкції.

Колегія суддів звертає увагу, що в разі прийняття рішення суб`єктом владних повноважень, в даному випадку формування оскаржуваної вимоги про сплату боргу (недоїмки), поза межами законодавчо визначених строків, воно не може вважатись правомірним.

Недотримання відповідачем строків прийняття відповідних рішень позбавило позивача можливість передбачати наслідки, та позбавило, у випадку необхідності та з належною допомогою, узгоджувати свою поведінку, та як наслідок призвело до покладення на позивача надмірного тягаря зі сплати єдиного внеску.

Окрім того, судова колегія вважає безпідставними доводи суду першої інстанції, що оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) сформовано на підставі даних інформаційної системи фіскального органу платника, оскільки вимогу було сформовано саме на підставі рішення відповідача, яке було додано до відзиву на позовну заяву.

При цьому, абз. 1,2 пункту 5 Розділу 7 Інструкції визначено, що на суму недоїмки платнику єдиного внеску нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка на суму фактично сплаченої недоїмки за кожний день прострочення платежу. Нарахування пені починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно.

Таким чином, для висновку щодо правильності нарахування недоїмки зі сплати штрафу та пені, необхідно встановити: розмір єдиного внеску, який необхідно було сплатити; коли закінчується строк внесення відповідного платежу зі сплати єдиного внеску; дата фактичної сплати відповідного платежу.

Так, згідно витягу з ІКП не зрозуміло, з якого дня і які платежі прострочено та у якому розмірі прострочено оплату необхідних платежів.

У доданому витягу з ІКП вказано, що сальдо (недоїмка) на початок 2017 року становить 13671,84 грн., яку погашено 30.01.2017 року. Проте, недоїмку було сплачено 27.01.2017 року в розмірі 14000,00 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.696264518.1 від 27.01.2017 року, яка наявна в матеріалах справи.

Відтак, апеляційний суд вважає, що нарахування недоїмки мало бути здійснено до дня фактичної сплати - 27.01.2017 року.

Водночас, згідно Розрахунку штрафних санкцій вказано, що нарахування припинено 30.01.2017 року, незважаючи на те, що недоїмку сплачено 27.01.2017 року.

З наданого розрахунку також вбачається, що нарахування здійснювалось з 2013 року, однак відповідачем не вказано на підставі яких документів здійснено нарахування, необґрунтовано розмір простроченої недоїмки зі сплати єдиного внеску, на яку здійснено нарахування, не доведено початок прострочення платежів.

Крім того, у доданому розрахунку не відображено здійснену 01.02.2017 року оплату єдиного внеску в розмірі 1288,00 грн., що підтверджується квитанцією № 106.

До того ж, відповідно до повідомлення про сплату боргу (недоїмки) № 14-17 від 31.01.2017 року, позивачем сплачено недоїмку згідно вимоги № Ф-868-23У від 13.11.2015 року. Враховуючи те, що за змістом ч. 3 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів, вимога від 13 листопада 2015 року включала в себе всі нарахування за період до 13 листопада 2015 року. А тому, судова колегія вважає, що відповідач фактично повторно здійснив нарахування за період до 13 листопада 2015 року.

Під час судового засідання представник відповідача не зміг пояснити вказаних обставин та спростувати вищенаведені доводи.

Окрім того, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не враховано та не надано оцінки наступному.

Відповідно до п. 11.1 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 09.12.2011 № 1588 (далі - Порядок № 1588), платник податків зобов`язаний повідомляти контролюючі органи за місцем обліку такого платника про його ліквідацію або реорганізацію протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення (крім випадків, коли обов`язок здійснювати таке повідомлення покладено законом на орган державної реєстрації).

Згідно п. 11.5 Порядку № 1588, у зв`язку з ліквідацією або реорганізацією платника податків контролюючі органи розпочинають та проводять процедури, передбачені цим розділом, у разі одержання хоча б одного з таких документів (відомостей):

заяви за формою № 8-ОПП від платника податків, поданої згідно з пунктами 11.2-11.4 цього розділу;

відомостей державного реєстратора про внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи, уповноваженого ними органу про припинення юридичної особи;

відомостей з Єдиного державного реєстру чи ЄДРПОУ, повідомлення органу державної реєстрації про припинення (закриття) відокремленого підрозділу;

судових рішень або відомостей з Єдиного державного реєстру, іншої інформації щодо прийняття судом рішень про порушення провадження у справі про банкрутство чи визнання банкрутом платника податків, порушення справи або прийняття рішення судом про припинення юридичної особи, визнання недійсною державної реєстрації чи установчих документів платника податків, зміну мети установи, реорганізацію платника податків.

При проведенні заходів податкового контролю, пов`язаних з ліквідацією або реорганізацією платника податків, контролюючі органи організовують та планують їх таким чином, щоб вимоги щодо сплати платежів, контроль за справлянням яких здійснюють контролюючі органи, були сформовані і отримані особою, відповідальною за погашення грошових зобов`язань або податкового боргу платника податків, не пізніше строку, визначеного для заявлення кредиторами своїх вимог. (п. 11.6 Порядку № 1588)

Пунктом 11.8 Порядку № 1588 передбачено, що за результатами проведення відповідних заходів у зв`язку з ліквідацією або реорганізацією платника податків, але не пізніше дня закінчення строку заявлення кредиторами своїх вимог відповідальні працівники таких підрозділів (органів) вносять до Єдиного банку даних юридичних осіб або підтверджують інформацію щодо наявності / відсутності заборгованості зі сплати податків і зборів.

Відповідно до підпункту 6 п. 11.22 Порядку № 1588, після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності.

Така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності, в установлені строки подати відповідному контролюючому органу декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності.

Так, судом встановлено, що на виконання вищенаведених положень Порядку, 27 січня 2017 року ОСОБА_1 подано до Державної податкової інспекції ліквідаційний звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, а також податкову декларацію про майновий стан і доходи.

Проведення остаточних розрахунків з податків від провадження підприємницької діяльності позивача на момент припинення такої діяльності підтверджується Повідомленням ПФУ від 01.02.2017 року № 2678/09 та Повідомленням Державної податкової інспекції у м.Хмельницькому про сплату боргу (недоїмки) № 14-17 від 31.01.2017 року.

У зв`язку з чим, відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Державною податковою інспекцією у м.Хмельницькому Головного управління ДФС у Хмельницькій області знято з обліку позивача, як платника податків 26.01.2017 року, номер зняття з обліку: 981.

Погашення всіх необхідних платежів підтверджується також відомостями з Автоматизованої системи виконавчого провадження про завершені виконавчі провадження.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що оскільки позивачем на момент припинення підприємницької діяльності проведено остаточні розрахунки з податків та зборів, а після реєстрації припинення діяльності ОСОБА_1 не здійснювала і доходів не отримувала, у відповідача були відсутні підстави для нарахування недоїмки.

Під час судового засідання представник відповідача не зміг пояснити суду звідки взялась заборгованість позивача зі сплати недоїмки, оскільки під час реєстрації припинення діяльності у ОСОБА_1 була відсутня будь-яка заборгованість.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13 грудня 2018 року № Ф-868-23У Головного управління ДФС у Хмельницькій області.

З приводу стягнення з відповідача понесених судових витрат зі сплати судового збору та витрат на правову допомогу, судова колегія зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, понесені скаржником судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1921 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 та від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до приписів ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, варто зазначити, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі №814/698/16.

На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 до суду першої інстанції та до суду апеляційної інстанції надані наступні документи:

- копія договору про надання правової допомоги № 6 від 01.07.2019 року з додатком № 1 від 01.07.2019 року;

- копія акту № 1 від 06.08.2019 року з детальним описом виконаних робіт на загальну суму 3000 грн.;

- копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 06.08.2019 року, яка підтверджує сплату ОСОБА_1 3000 грн. за надання правничої допомоги у даній справі;

- копія акту № 2 від 02.10.2019 року з детальним описом виконаних робіт на загальну суму 1200 грн.;

- копія квитанції до прибуткового касового ордеру № 7 від 01.10.2019 року, яка підтверджує сплату ОСОБА_1 1200 грн. за надання правничої допомоги у даній справі.

Відтак, суд вважає за необхідним, стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Хмельницькій області понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4200 грн.

У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 вересня 2019 року - скасувати.

Прийняти нову постанову. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13 грудня 2018 року № Ф-868-23У Головного управління ДФС у Хмельницькій області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Хмельницькій області понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1921 грн. та витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 4200 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 02 грудня 2019 року.

Головуючий Курко О. П.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.