Справа № 820/2460/18
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 р.Справа № 820/2460/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Бідонько А.В., м. Харків) від 14.06.2018 року по справі № 820/2460/18

за позовом Головного управління ДФС у Харківській області

до ОСОБА_1

про стягнення податкового боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Головне управління ДФС у Харківській області, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (код НОМЕР_1 ) заборгованість перед бюджетом у розмірі 198245,47 грн. з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач має податковий борг у розмірі 198245,47 грн., який виник внаслідок несплати у встановлений законом строк податкових зобов`язань, що, на думку контролюючого органу, свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку щодо сплати податків і зборів у строки та розмірах, передбачених Податковим кодексом України.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 року по справі № 520/11557/18 позовні вимоги задоволено.

Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому наполягає на законності рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що фахівцями контролюючого органу проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних сум податків до бюджету по взаємовідносинам з ПАТ "Укрсиббанк" за наслідками якої складений Акт перевірки № 238/1701/29448/6094 від 02.02.2018 р.

На підставі висновків вказаного акту перевірки контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення № від 22.02.2018 року, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем - податок на доходи фізичних осіб, у розмірі 206309,13 грн., з яких 165047,30 грн. - за основним платежем, 41261,83 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями. Під час розгляду даної справи відповідачем не було надано до суду доказів оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення, а тому суд дійшов висновку, що воно є узгодженим.

У зв`язку з несплатою суми податкового зобов`язання у встановлені строки, контролюючим органом на адресу відповідача направлено податкову вимогу № 21889-17 від 14.06.2017 р. Станом на час розгляду справи, загальна сума заборгованості перед бюджетом відповідачем добровільно в повному обсязі сплачена не була та складає 198245,47 грн., у зв`язку з чим контролюючий орган звернувся до суду із вимогою про стягнення цієї суми та підставі вказаних вище обставин, суд першої інстанції дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

В доводах апеляційної скарги відповідач по справі послався на те, що єдиною підставою позовних вимог позивачем визначено Акт перевірки, складений тим же позивачем, що не може бути об`єктивним доказом у справі. Відповідно до змісту Акту перевірки висувається крім витягів окремих норм законодавства України лише одна теза, що нібито відповідач отримав дохід у 2014 році від суми боргу, що анульована кредитором у розмірі 972299,39 грн., але в акті перевірки не вказано, якими підтверджується факт отримання доходу у такому розмірі. Вказав, що кошти, які позивач зарахував відповідачеві в дохід, ніколи не існували в об`єктивній реальності, а відносини, що виникають між банком та клієнтом з питань надання кредиту є цивільно-правовими відносинами, які регулюються актами цивільного законодавства України. Також вказав, що неврегульованість правовідносин відповідача з Банком нормативно-правовим актами щодо їх оподаткування, судом має бути присуджена на користь платника податків, тобто відповідача у цій справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апелянта, з огляду на наступне.

Статтею 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно зі ст. 16 ПК України платники податків зобов`язані подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

За приписами підпункту 16.1.4. пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Відповідно до вимог пп. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Пункт 179.1 статті 179 ПК України визначає, що платник податку на доходи фізичних осіб зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Правилами пункту 20.1.19 статті ПК України встановлено, що контролюючі органи, зокрема, мають право стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов`язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України.

Підпунктом 20.1.34. п. 20.1. ст. 20 Податкового кодексу України зазначено, що контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.

Згідно з п. 41.1 ст. 41 ПК України контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган (далі - центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику), його територіальні органи.

Під час розгляду справи встановлено, що сума податкового боргу складається із суми доходу, отриманого ОСОБА_1 у 2014 році від суми боргу, анульованого кредитором, яка складає 972299,39 грн. Згідно наданого позивачем розрахунку загальної суми заборгованості, яка підлягає стягненню, податковий борг складається з: 156983,64 грн. - основний платіж, 41261,83 грн. - штрафна санкція. Загальний розмір податкового боргу становить 198245,47 грн.

Судовим розглядом встановлено, що відповідач, отримавши дохід у вигляді додаткового блага в 2014 році, не подав до контролюючого органу декларацію про майновий стан і доходи та не сплатив податок на доходи фізичних осіб за ставкою, визначеною п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України.

У разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України).

У зв`язку з несплатою відповідачем узгодженої суми податкового зобов`язання позивачем сформована вимога про сплату боргу форми "Ф" № 21889-17 від 14.06.2017 року (а.с. 13).

Враховуючи, що узгоджене податкове зобов`язання не було сплачене відповідачем у встановлені строки, таке зобов`язання визнається податковим боргом, який підлягає стягненню.

Згідно з п. 95.1 ст. 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

Відповідно до п. 95.3 ст. 95 ПК України стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини.

Таким чином, враховуючи наявність у відповідача податкового боргу з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати, військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, підтвердженого наданими позивачем доказами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції вважає, що наведені обставини є достатніми для задоволення позовних вимог та залишення апеляційної скарги без задоволення.

Посилання скаржника на необґрунтованість стягнення податкового боргу, в тому числі: з податку на доходи фізичних осіб, колегія суддів відхиляє, оскільки правомірність податкового повідомлення-рішення, на підставі якого виник податковий борг, не є предметом спору в цій справі та воно є узгодженим.

Колегія суддів зазначає, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Таким чином узгоджене грошове зобов`язання, проте не сплачене платником податків у добровільному порядку в строки визначені законодавством набуває статусу податкового боргу, з метою стягнення якого контролюючий орган має право звертатись з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору про стягнення податкового боргу суд не може давати оцінку правомірності прийняття податкового повідомлення - рішення на підставі якого виник податковий борг, оскільки це не є предметом такого правового спору.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, що викладений у постанові Верховного Суду від 25.01.2019 р. по справі № 810/1760/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.

Крім того, згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З наведених вище підстав, необґрунтованими є доводи апелянта з приводу того, що єдиною підставою позовних вимог позивачем визначено Акт перевірки, в якому не вказано, чим підтверджується факт отримання доходу у такому розмірі, оскільки в межах цих правовідносин суд не вправі надавити оцінку правомірності складення акту перевірки, даних, що в ньому зазначені, а також рішенню контролюючого органу про визначення суми грошового зобов`язання, яке було прийнято на підставі висновків акту перевірки.

Що стосується посилання апелянта на те, що неврегульованість правовідносин відповідача з Банком нормативно-правовим актами щодо їх оподаткування, судом має бути присуджена на користь платника податків, тобто відповідача у цій справі, колегія суддів зазначає, що в відповідачем не вказується, яка саме та яким чином така неврегульованість впливає вирішення спірних правовідносин щодо стягнення узгодженої суми податкового боргу, який виник на підставі прийнятого контролюючим органом рішення (податкового повідомлення-рішення), яке є чинним та платником податку не оскаржувалося.

Що стосується клопотання відповідача про необхідність залучення у справі, в якості третьої особи ПАТ "УкрСиббанк", необхідність залучення цієї особи апелянт обґрунтовує виключно тим, що ця особа має можливість надати дані про усі операції та документи, що стосуються договірних відносин між апелянтом та Банком та цими документами може бути спростований факт отримання доходу, на підставі якого контролюючим органом визначено грошове зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Вступ третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не має наслідком розгляд адміністративної справи спочатку.

З положень наведеної вище норми КАС України вбачається, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору можуть бути залучені до участі у справі за клопотанням учасників справи, але лише у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки.

З наведених апелянтом доводів не вбачається того, що рішення у цій справі може вплинути права, свободи, інтереси або обов`язки ПАТ "УкрСиббанк", оскільки спір стосується стягнення вже узгодженої суми податкового боргу з фізичної особи на користь Державного бюджету України, а тому, ані у суду першої інстанції, ані у суду апеляційної інстанції відсутній обов`язок щодо залучення ПАТ "УкрСиббанк", як третьої особи.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних, оскільки доводи апелянта висновків суду не спростовують.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положеннями ч. 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2018 року по справі № 820/2460/18 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2018 року по справі № 820/2460/18 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2018 року по справі № 820/2460/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) І.М. Ральченко В.В. Катунов

Повний текст постанови складено 02.12.2019 року