Справа № 420/3022/19
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2019 р.м. ОдесаСправа № 420/3022/19
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Коваля М.П.

За участю: секретаря - Іщенко В.О.

апелянта - ОСОБА_1

представника апелянта - Казарновського О.Л. (09.03.2017 року)

представника відповідача - Афанасьєвої І.Г. (довіреність від 29.10.2019 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , прокуратури Одеської області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області, прокурора Одеської області Жученка Олега Дем`яновича про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив стягнути з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 заробітної плати за час вимушеного прогулу з 17.02.2017 року по 27.05.2019 року, у сумі 1 441 932,19 грн.; покласти на прокурора Одеської області Жученка Олега Дем`яновича обов`язок покрити шкоду, заподіяну прокуратурі Одеської області у зв`язку з оплатою ОСОБА_1 часу вимушеного прогулу у сумі 1 441 932,19 грн. та судового збору.

В обґрунтування позову зазначено, що судовим рішенням поновлено позивача на посаді в органі прокуратури. Водночас, обов`язок виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу виник у прокуратури Одеської області виключно внаслідок видання прокурором Одеської області Жученком О.Д. протиправного наказу про звільнення позивача з роботи. Як зазначає позивач, незаконність його звільнення встановлена судовими рішеннями, а тому, відповідно до статті 237 КЗпП України саме на прокурора Одеської області Жученко О.Д. має бути покладений обов`язок покрити шкоду, заподіяну прокуратурі Одеської області з оплати позивачу часу вимушеного прогулу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Суд стягнув з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.02.2017 року по 26.05.2019 року (включно), у сумі 711 147,82 грн. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та прийняти в цій частині нове про задоволення позову у повному обсязі.

Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, прокуратура Одеської області подала апеляційну скаргу, в якій просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а скарга прокуратури Одеської області підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом від 19.06.2012 року №1288к ОСОБА_1 переведений на посаду начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб Прокуратури Одеської області.

Наказом №583к від 05.04.2016 року ОСОБА_1 звільнений з займаної посади та органів прокуратури.

Наказом прокурора Одеської області №631к від 08.04.2016 року внесено зміни у наказ №583к від 05.04.2016 року в частині звільнення з органів прокуратури та звільнено позивача з адміністративної посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 1 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12 жовтня 2016 року по справі №815/2107/16, визнано протиправним і скасовано наказ прокурора Одеської області №583к від 05.04.2016 року із змінами, внесеними наказом №631к від 08.04.2016 року, яким старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з адміністративної посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб прокуратури Одеської області з 05.04.2016 року і поновлено на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб прокуратури Одеської області.

Наказом №2804к від 08.12.2016 року ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб прокуратури Одеської області на виконання рішення суду.

Наказом №302к від 17.02.2017 року, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про прокуратуру" та на підставі наказу Генерального прокурора України від 19.07.2016 року №104ш, попередження про вивільнення від 16.12.2016 року - старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб прокуратури Одеської області та з органів прокуратури з 17.02.2017 року у зв`язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".

Не погодившись із вказаним наказом, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 червня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року по справі №815/1554/17, визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Одеської області №302к від 17.02.2017 року, яким ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб та з органів прокуратури з 17.02.2017 року, у зв`язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру"), поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу матеріально - технічного забезпечення та соціально - побутових потреб прокуратури Одеської області. Виконання постанови суду у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу матеріально - технічного забезпечення та соціально - побутових потреб прокуратури Одеської області - допущено до негайного виконання.

На виконання вказаного судового рішення наказом прокуратури Одеської області від 13.10.2017 року №1903к, керуючись частиною 2 стаття 11 Закону України "Про прокуратуру", наказ прокурора Одеської області №302к від 17.02.2017 року про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб прокуратури області та з органів прокуратури з 17.02.2017 року у зв`язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру") - скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та соціально-побутових потреб прокуратури Одеської області з 17.02.2017 року.

Нарахування та виплата заробітної плати позивачу з 17.02.2017 року по 27.05.2019 року не здійснювалась.

У зв`язку із невиплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Крім того, в позові ОСОБА_1 зазначає, що обов`язок виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу виник у прокуратури Одеської області виключно внаслідок видання прокурором Одеської області Жученком О.Д. наказу про звільнення позивача, а тому, на його думку, заборгованість за 27 місяців вимушеного прогулу у розмірі 1 441 932,19 грн. має бути покладена на прокурора Одеської області Жученка Олега Дем`яновича у вигляді обов`язку покриття шкоди, заподіяної прокуратурі.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством регламентовано право незаконно звільненого працівника на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу при його поновленні на роботі. Водночас, таке питання вирішується безпосередньо судом при ухваленні рішення у відповідній справі про поновлення на роботі, яке після набрання законної сили є обов`язковим для всіх учасників справи і підлягає виконанню.

Оскільки протиправність наказу про звільнення позивача з органу прокуратури встановлена судовим рішенням, яке набрало законної сили в іншій справі, фактично у вимушеному прогулі через незаконне звільнення позивач перебував 563 робочі дні у період з 18.02.2017 року по 26.05.2019 року включно, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову та наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку на користь позивача у розмірі 711 147,82 грн.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають адміністративному процесуальному законодавству та нормам закону, що регулюють спірні правовідносини, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Згідно із ч. 1 ст. 3 та ст. 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення та розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Враховуючи викладене, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із висновком, викладеним у постанові Об`єднаної Великої Палати Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року по справі №369/10046/18 (провадження №61-0664сво19).

Водночас, апеляційний суд враховує, що за правилами ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Вказані положення адміністративного процесуального законодавства кореспондуються із приписами ст. 99 КАС України (в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, з огляду на те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, колегія суддів вважає, що приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України на позовні вимоги у цій справі не розповсюджуються.

Разом з цим, з огляду на вищенаведений правовий висновок щодо спірних правовідносин, не підлягають застосуванню до цих позовних вимог і приписи КАС України в частині місячного строку звернення до суду.

Натомість, апеляційний суд враховує, що приписи адміністративного законодавства відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України (ч. 3 ст. 99 КАС України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) дозволяють застосовувати строки звернення до суду, у випадках не передбачених цим Кодексом, визначені іншими законами, зокрема, ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

З огляду на те, що про порушення своїх прав на виплати позивач дізнався з моменту видання наказу про його звільнення, а саме 17.02.2017 року, проте із цим позовом звернувся лише 17.05.2019 року, тобто із пропуском тримісячного терміну, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України, у позові не наводиться обставин, що перешкоджали позивачу звернутись до суду у визначений термін, таких обставин не вбачається і з матеріалів справи, колегія суддів не вбачає підстав для визнання пропуск строку звернення із позовом таким, що відбувся з поважних причин.

Таким чином, відповідно до приписів п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України адміністративний позов ОСОБА_1 має бути залишений без розгляду.

З огляду на наведене, оскільки висновки суду першої інстанції ґрунтуються на неправильному застосуванні норм процесуального права та законодавства, що регулює спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення позову без розгляду.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 240, п. 3 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокуратури Одеської області - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2019 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області, прокурора Одеської області Жученка Олега Дем`яновича про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 02.12.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

М.П. Коваль