Справа № 420/6498/19
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6498/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., за участю секретаря Сидорівського С.А., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради (місцезнаходження: 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56; ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Білгород-Дністровської міської ради (місцезнаходження: 67701, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56; ) про стягнення коштів за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Білгород-Дністровської міської ради, в якій позивач просить стягнути з бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради на користь ОСОБА_1 за вимушений прогул заробітну плату у розмірі 483536,34 грн.

Ухвалою від 08.11.2019 р. відкрито провадження по справі та визначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2018р. у справі № 495/3456/17 його поновлено на посаді першого заступника Білгород-Дністровського міського голови з питань діяльності виконавчих органів, однак не виплачено заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 07.06.2017 р. по 12.12.2018 р. Нездійснення виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу за вказаний період відповідач мотивує тим, що зазначене питання не вирішувалось судом у справі № 495/3456/17. Позивач вважає, що визнання протиправним та скасування наказу про його звільнення свідчить про наявність підстав для стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відповідач правом на надання відзиву не скористався, надав через канцелярію суду витребувані судом докази, а саме: копію матеріалів особової справи та довідку про середньомісячну заробітну плату.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.4 КАС України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2018р. у справі № 495/3456/17, зокрема, визнано незаконним та скасовано рішення Білгород-Дністровської міської ради «Про звільнення першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Білгород-Дністровської міської ради VII скликання ОСОБА_1 » № 289-VII від 13.04.2017 року; визнано незаконним та скасовано розпорядження Білгород-Дністровського міського голови від 07.06.2017 року №229-к «Про звільнення з займаної посади ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Білгород-Дністровського міської ради з 07.06.2017 року.

Розпорядженням Білгород-Дністровського міського голови від 10.12.2018 р. № 375-к «Про поновлення ОСОБА_1 » на посаді першого заступника Білгород-Дністровського міського голови з питань діяльності виконавчих органів» позивача поновлено на зазначеній посаді з 07.06.2017р.

Вважаючи, що під час поновлення його на посаді на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2018р. у справі № 495/3456/17 безпідставно не нараховано та не виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із положеннями ч. 2 ст. 233, ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Як встановлено судом, розпорядженням Білгород-Дністровського міського голови від 07.06.2017 року № 229-к, зокрема, на підставі рішення Білгород-Дністровської міської ради від 13 квітня 2017 року № 289-VII звільнено ОСОБА_1 , першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів міської ради, з займаної посади 7 червня 2017 року.

На підставі рішення суду розпорядженням Білгород-Дністровського міського голови від 10.12.2018 р. № 375-к «Про поновлення ОСОБА_1 » на посаді першого заступника Білгород-Дністровського міського голови з питань діяльності виконавчих органів» позивача поновлено на зазначеній посаді з 07.06.2017р.

Згідно з п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 Рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява №40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, безперечним є обов`язок роботодавця сплатити незаконно звільненому працівнику середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Разом з цим, при поновленні позивача на посаді першого заступника Білгород-Дністровського міського голови з питань діяльності виконавчих органів, з якої його було незаконно звільнено, відповідачем не приймалося рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За приписами ч.1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідачем не заперечується, що ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 08.06.2017 р. по 10.12.2018 р. не виплачено. Відповідач лише акцентував увагу, що при вирішенні спору у справі № 495/3456/17 питання щодо виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу не вирішувалось.

Постановою Верховного Суду України від 05.03.2012 р. у справі № 21-42а-12 (номер рішення у ЄДРСР - 24068075) встановлено, що питання, пов`язані із прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї (її припиненням), урегульовані спеціальним законодавством. Тому, за загальним правилом, під час вирішення справ цієї категорії пріоритетними є норми спеціальних законів. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у своїй постанові від 17.02.2015 року по справі № 21-8а15 (номер рішення у ЄДРСР - 42946756).

Так, відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч. 2 ст.235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм законодавства, у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір та при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а враховуючи незаконне звільнення позивача, що встановлено судовим рішенням в іншій справі, він має право на отримання середнього заробітку за період, на який його було позбавлено можливості працювати та отримувати заробітну плату за свою роботу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2018р. у справі № 495/3456/17, що набрало законної сили, встановлено факт незаконного звільнення позивача з посади, яку він обіймав, що й послугувало підставою для скасування відповідних рішення та розпорядження про його звільнення.

При цьому, суд вважає за необхідне наголосити, що питання щодо стягнення з Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу Одеським окружним адміністративним судом під час розгляду справи №495/3456/17 не вирішувалось.

Згідно ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, Одеський окружний адміністративний суд при прийнятті рішення від 02.10.2018р. у справі № 495/3456/17 допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Білгород-Дністровського міської ради.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що позивач вважається таким, що поновлений на попередній роботі, а тому відповідач зобов`язаний нараховувати та сплачувати йому заробітну плату за час вимушеного прогулу. Відтак, твердження відповідача про те, що при прийнятті рішення від 02.10.2018р. у справі № 495/3456/17 питання щодо стягнення середнього заробітку не вирішувались, судом до уваги не беруться.

Відтак, суд не погоджується з твердженнями відповідача про відсутність правових підстав для виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, оскільки вони порушують встановлені Конституцією України гарантії щодо незаконного звільнення та своєчасного одержання винагороди за працю.

Оскільки при поновленні позивача на роботі за розпорядженням Білгород-Дністровського міського голови від 10.12.2018 р. № 375-к, йому не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.

За змістом ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Разом з тим суд не погоджується із наведеним у позовній заяві розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу та вважає його таким, що не ґрунтується на приписах чинного законодавства, з огляду на наступне.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок №100).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку №100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку №100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу III Порядку №100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

В матеріалах справи міститься довідка від 27.11.2019р. (вих. № 17/2862) про середньомісячну заробітну плату позивача, видана Виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради, з якої вбачається, що ОСОБА_1 за останні два місяці перед звільненням отримував середньомісячну заробітну плату у розмірі 10496,58 грн.

Суд акцентує увагу, що з урахуванням положень абз. 3 п. 2 розділу ІІ Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Так, відповідно до листа Міністерства соціальної політики України № 11535/0/14-16/13 від 05.08.2016р. "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік" кількість робочих днів за період з 08.06.2017 р. по 10.12.2018 р. становила 379 днів.

Враховуючи, що за останні два місяці перед звільненням позивача кількість робочих днів становила квітень -19 днів, травень - 20 днів, а середньомісячна заробітна плата складала 10496,58 грн, то відповідно середньоденна заробітна плата позивача становить 538,29 грн.

Таким чином, розмір заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу становитиме 204011,91 грн. (379 днів х538,29 грн.) за період з 08.06.2017 р. по 10.12.2018р.

Суд вважає за необхідне зазначити, що позивач просить стягнути з відповідача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 07.06.2017 р. по 12.12.2018 р. у розмірі 483536,34 грн. Однак, при цьому помилково визначає період вимушеного прогулу та відповідно суму, що підлягає стягненню.

Суд зазначає, що розпорядженням Білгород-Дністровського міського голови від 10.12.2018 р. № 375-к «Про поновлення ОСОБА_1 » на посаді першого заступника Білгород-Дністровського міського голови з питань діяльності виконавчих органів» позивача поновлено на зазначеній посаді з 07.06.2017р., тобто включення позивачем 07.06.2017р. до періоду вимушеного прогулу є безпідставним.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та зазначено вище, позивача поновлено на посаді згідно з розпорядженням Білгород-Дністровського міського голови № 375-к, яке датовано 10.12.2018 р. Разом з тим, позивач не навів правових підстав для врахування до періоду вимушеного прогулу 11-12.12.2017р.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом стягнення з Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.06.2017 р. по 10.12.2018 р. у розмірі 204011,91 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що докази, наведені позивачем під час розгляду адміністративної справи є недоведеними та безпідставними та не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію представника відповідача, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч.1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, в зв`язку з наявністю пільг від щодо сплати судового збору, передбачених п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 194, 229, 205, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради (місцезнаходження: 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56; ), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Білгород-Дністровської міської ради (місцезнаходження: 67701, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56; ) про стягнення коштів за час вимушеного прогулу,- задовольнити частково.

Стягнути з Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради (місцезнаходження: 67701, Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Михайлівська, 56; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.06.2017 р. по 10.12.2018 р. у розмірі 204011,91 грн. (двісті чотири тисячі одинадцять гривень 91 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Повний текст рішення складено та підписано 03.12.2019 р.

Суддя О.М. Тарасишина

.