Справа № 640/18730/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2019-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 листопада 2019 року № 640/18730/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві, Головного управління Національної поліції України в м. Києві Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві
провизнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

встановив:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до Головного управління МВС України в м. Києві та Головного управління Національної поліції України в м. Києві, Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, в останній редакції якого від 13.05.2019 просила:

- визнати дії Головного управління МВС України в м. Києві протиправними щодо здійснення розрахунку та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 14.07.2017 відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017 у справі №826/11746/16;

- зобов`язати Головне управління МВС України в м. Києві провести перерахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 14.07.2017 у справі №826/11746/16 та здійснити виплату невиплаченої суми заробітку, що полягає виплаті за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 14.07.2017;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління МВС України в м. Києві щодо несплати позивачу до Пенсійного фонду України внеску за загальнообов`язкове державне пенсійне соціальне страхування, що в свою чергу є недоїмкою з 26.10.2015 по 14.07.2017;

- зобов`язати Головне управління МВС України в м. Києві провести оплату за позивача до Пенсійного фонду України єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування за період з 07.11.2015 по 14.07.2017.

З урахуванням позовних вимог позивача, висловлених в останній редакції позовної заяви та у судових засіданнях, та з урахуванням ухвали суду від 29 листопада 2019 року, предметом спору в даній адміністративній справі є:

- визнання протиправною бездіяльності Головного управління МВС України в м. Києві щодо несплати позивачу до Пенсійного фонду України внеску за загальнообов`язкове державне пенсійне соціальне страхування, що в свою чергу є недоїмкою з 26.10.2015 по 14.07.2017;

- зобов`язати Головне управління МВС України в м. Києві провести оплату за позивача до Пенсійного фонду України єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування за період з 07.11.2015 по 14.07.2017.

Зазначені позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Головне управління МВС України в м. Києві як роботодавець не сплатив за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне страхування із заробітної плати, нарахованої та виплаченої їй після звільнення та на підставі судового рішення.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідачів у відзиві на позовну заяву зазначив про необґрунтованість позовних вимог в цілому, просив відмовити в їх задоволенні.

Зокрема заначив, що позивач проходила службу в органах внутрішніх справ безпосередньою в Деснянському РУ ГУ МВС України в м. Києві, яке є самостійною юридичною особою і яке виплачувало їй заробітну плату.

Водночас відзив не містить викладу правової позиції названого відповідача щодо доводів позивача про обов`язок сплатити із заробітної плати позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши докази, що містяться у справі, суд встановив таке.

З 28.03.2005 позивач перебувала на публічній службі, зокрема, проходила службу в органах внутрішніх справ на посаді дільничного інспектора міліції відділу інспекторів міліції Деснянського районного управління ГУ МВС України в м.Києві.

Згідно з наказами Головного управління МВС України в м.Києві:

- від 24.03.2011 №162 о/с ОСОБА_1 надано додаткову відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 31.03.2011 по 10.01.2014;

- від 16.01.2014 №20 ОСОБА_1 надано неоплачувану відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею віку 4-х років, починаючи з 10.01.2014 по 10.01.2015;

- від 26.01.2015 №39 надано неоплачувану відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею п`ятирічного віку, починаючи з 11.01.2015 по 10.01.2016.

Згідно з наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 28.10.2015 №938 о/с «По особовому складу» позивач приступила до виконання службових обов`язків з 26.10.2015.

Наказом Головного управління МВС України в м. Києві від 06.11.2016 ОСОБА_1 06.11.2016 звільнено у запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2017 у справі №826/11746/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017:

- визнано протиправним і скасовано наказ Головного управління МВС України в м. Києві від 06.11.2015 №1007 о/с «Щодо особового складу» в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського районного управління Головного управління МВС України в м. Києві;

- стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на користь ОСОБА_1 середньомісячне грошове утримання за час вимушеного прогулу за період з 07.11.2015 по 14.07.2017, розрахованого виходячи з приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.

Вище вказані рішення Окружного адміністративного суду міста Києва та Київського апеляційного адміністративного суду залишені без змін постановою Верховного Суду від 10.05.2019.

Наказом Голови ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві від 04.08.2017 №28 о/с ОСОБА_1 було поновлено на посаді дільничного інспектора міліції відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського районного управління з 06.11.2015 з виплатою їй грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць відповідно до постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2017 у справі №826/11746/16.

На виконання рішення суду позивачу також було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 26 222,17 грн. після відрахування податків та зборів, що підтверджується платіжними дорученнями Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 14.11.2017 №30 та від 27.12.2017 №42.

Стверджуючи про неправильно визначений та виплачений розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач також вказує на те, що Головним управлінням МВС України в м. Києві як роботодавцем не було сплачено за неї єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спричинило виникнення недоїмки, на підтвердження чого надала індивідуальні відомості Пенсійного фонду України про застраховану особу (форма ОК-6).

Уважаючи такі дії протиправними позивач звернулася до суду з адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

За змістом статті 1 цього Закону:

- єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

- посвідчення застрахованої особи в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - посвідчення застрахованої особи) - спеціальний документ у вигляді електронної смарт-картки з візуальними персоніфікованими ознаками, який забезпечує документування, збереження і використання індивідуальної інформації про набуті застрахованою особою права у сфері загальнообов`язкового державного соціального страхування, на якому може зберігатися інша інформація для забезпечення захисту прав застрахованих осіб на отримання коштів та послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням;

- страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску, поміж іншого, є роботодавці:

- підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

- підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, допомогу по тимчасовій непрацездатності, допомогу у зв`язку з вагітністю та пологами, допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства для таких осіб як військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу»; осіб, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, усиновленні дитини.

Згідно з приписами статті 6 названого вище Закону платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Позивач не надала суду доказів того, що вона є застрахованою особою, зокрема копію посвідчення застрахованої особи в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Однак, Головне управління МВС України в м. Києві не заперечує щодо указаної обставини.

Разом з тим, суд дійшов висновку, що стосовно позивача Головне управління МВС України в м. Києві не є платником єдиного внеску, оскільки службу в органах внутрішніх справ позивач безпосередньо проходила не в Головному управлінні МВС України в м. Києві, а в Деснянському РУ ГУ МВС України в м. Києві, яке виплачувало їй грошове забезпечення, в тому числі й виплатило грошове забезпечення за період вимушеного прогулу на виконання постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 14.07.2017 у справі №826/11746/16, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2017.

Відтак, у Головного управління МВС України в м. Києві відсутній обов`язок щодо сплати за позивача єдиного внеску, тому позовні вимоги до нього спрямовані безпідставно, тому є необґрунтованими.

Водночас доцільно зауважити, що за змістом статті 1 Закону недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 12 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» здійснення контролю за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску віднесено до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань.

Статтею 13 вищевказаного Закону передбачено, що органи доходів і зборів мають право, поміж іншого, вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а також від фізичних осіб - підприємців усунення виявлених порушень законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску; застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом; стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску.

Відповідно до частини четвертої статті 25 вищевказаного Закону орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

У випадках, зазначених в абзаці дев`ятому цієї частини, орган доходів і зборів також має право звернутися до суду з позовом про стягнення недоїмки. При цьому заходи досудового врегулювання спорів, передбачені законом, не застосовуються.

Частиною п`ятою статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що вимога органу доходів і зборів про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом.

Наведене свідчить, що вирішення питань здійснення контролю за повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску не належить до повноважень застрахованих осіб, в тому числі й позивача, тому наявність недоїмки з єдиного внеску, зокрема у зв`язку з несплатою єдиного внеску страхувальником, не стосується прав та інтересів позивача та не може призвести до їх порушення.

При цьому, як встановлено судом та підтверджується наданими, зокрема, Головним управлінням МВС України доказами, а саме звітами про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за листопад та грудень 2017 року, а також відомостями про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам за листопад та грудень 2017 року, РУ ГУ МВС України в м. Києві при виплаті ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за період вимушеного прогулу відповідно до платіжних доручень від 14.11.2017 №30 та від 27.12.2017 сплатило єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із її грошового забезпечення, виплаченого в листопаді та грудні 2017 року.

За наведених обставин позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню судом не підлягають.

З огляду на відмову в задоволенні позову підстави для вирішення судом питання про розподіл судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.

Беручи до уваги викладене та керуючись статтями 2, 72-77,139, 241-246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295- 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко