Справа № 200/6162/19-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року справа №200/6162/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.

за участю сторін по справі:

позивач: не з`явився

відповідач: Лащинська О.Г. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя Арестова Л.В.) від 02 вересня 2019 року у справі № 200/6162/19-а (дата складання повного тексту рішення 06 вересня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення про відмову в призначенні виплати при народжені дитини та допомоги по догляду за дитиною; визнання протиправною відмову у нарахуванні та виплаті допомоги при народжені дитини та допомоги по догляду за дитиною до 3-ох років, сина ОСОБА_2 ; зобов`язання призначити та здійснити виплату допомоги при народжені дитини та допомоги по догляду за дитиною ОСОБА_2 до досягнення 3 річного віку, за заявою від 02 листопада 2017 року.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року адміністративний позов задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення про відмову в призначенні виплати при народжені дитини та допомоги по догляду за дитиною № 690 від 08.12.2017 року; визнано протиправною відмову у нарахуванні та виплаті допомоги при народжені дитини та допомоги по догляду за дитиною до 3-ох років, сина ОСОБА_2 ; зобов`язано призначити та здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги при народжені дитини та допомоги по догляду за дитиною ОСОБА_2 до досягнення 3 річного віку, за заявою від 02 листопада 2017 року..

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначив, що ним правомірно було відмовлено в призначенні допомоги при народженні дитини, оскільки позивачем було подано недостовірні відомості щодо фактичного місця проживання позивача.

Позивач, у судове засідання не прибула, була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Позивач, є громадянкою України, про що свідчить паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 (а.с. 12), має реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 (а.с. 12, зворотній бік).

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила сина - ОСОБА_2 в м . Горлівка , Донецької області. 21 вересня 2017 року на підтвердження цього факту Новогородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області було видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 .

Позивач і її син є внутрішньо переміщеними особами, фактичне місця проживання яких зазначено за адресою АДРЕСА_2 , що потверджується довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 02 листопада 2017 року № та № відповідно.

Позивач 02 листопада 2017 року звернулась до відповідача з заявою про призначення допомоги при народжені дитини, допомогу одинокім матерям та державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям.

Відповідачем рішенням від 30.11.2017 року № 609 скасовано довідку при взяття на облік внутрішньо переміщену особу гр. ОСОБА_1 .

Рішенням комісії з питань відновлення (призначення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 01.12.2017 року № 9817 відмовлено в призначені допомоги при народжені дитини, допомоги на дітей одинокім матерям та державній соціальній допомоги малозабезпеченим сім`ям ОСОБА_1 .

Рішенням начальника управління соціального захисту населення Селидівської міської ради №690 від 08.12.2017 року відмовлено в призначені допомоги при народжені дитини на дату звернення 02.11.2017 року.

Згодом, позивач була вимушена повернутися до м. Горлівка Донецької області.

15.02.2019 року звернулась до управління соціального захисту населення Селидівської міської ради з інформаційним запитом щодо підстав відмови в призначені їй допомоги при народжені дитини - ОСОБА_2 .

Відповідач листом від 28.02.2019 року № П-005/5.1-6.2 повідомив позивача про те що, призначення та продовження виплати усіх видів соціальної допомоги внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою. Проте, оскільки позивач подала завідомо неправдиві відомості щодо її фактичного місця проживання, їй відмовлено в призначені допомоги при народжені дитини допомоги на дітей одинокім матерям, державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Статтею 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» № 2811-XII (далі Закон №2811-XII) встановлено, шо громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Відповідно до ст. 10 Закону № 2811-XII допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Частинами сьомою та дев`ятою статті 11 цього ж Закону визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, підставою для відмови в призначенні позивачу допомоги при народженні дитини стало подання недостовірних відомостей щодо фактичного місця проживання позивача.

Проте, Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" не містить такої підстави для відмови у призначені допомоги, як відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

До такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії, в якій встановив обов`язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

З урахуванням викладеного, колегія судді дійшла висновку про те, що, прийняте відповідачем рішення про відмову в призначенні позивачу допомоги при народженні дитини на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Відповідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. В даному випадку відмова від виплати допомоги при народженні дитини відповідачем, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 243/6956/1.

З урахуванням вищевикладеного , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов,

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Керуючись положеннями ч.3 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України посилання відповідача на Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затв. постановою КМУ від 08.06.2016 № 365, колегією суддів не прийнято до уваги, оскільки зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, а саме Законом № 2811-XII.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року у справі №200/6162/19-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 вересня 2019 року у справі №200/6162/19-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 03 грудня 2019 року.

Повне судове рішення складено 03 грудня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 03 грудня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко