Справа № 140/2535/19
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року ЛуцькСправа № 140/2535/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Волдінера Ф. А.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування рішення, вимоги та податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (далі - ГУ ДФС у Волинській області, відповідач), в якому просить визнати протиправними та скасувати:

· рішення Головного управління ДФС у Волинській області від 11.06.2019 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 56 588,49 грн.;

· вимогу Головного управління ДФС у Волинській області від 11.06.2019 № Ф- про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в сумі 292 675,67 грн.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 16.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, встановлено, що судовий розгляд справи необхідно проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ФОП ОСОБА_1 не погоджується з висновком контролюючого органу, який зазначений в акті від 11.05.2019 № 9759/03-20-13-02/НОМЕР_12. Вважає, що ним було правомірно включено до складу витрат витрати по ремонту та обслуговуванню вантажних сідлових тягачів та напівпричепів, включаючи паливно-мастильні матеріали. Однак висновок посадових осіб контролюючого органу про протиправність віднесення витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення до валових витрат вважає безпідставним з огляду на те, що відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, вантажні автомобілі відносяться до товарної позиції за кодом 8704, напівпричепи за кодом 8716. Відповідно витрати на придбання та утримання основних засобів лише за кодами 8703 та 8704 є витратами на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення і відповідно не включаються до витрат. Позивач вважає, що «причіп» та «напівпричіп» не належать до категорії «вантажний автомобіль», а тому не відноситься до основних засобів подвійного призначення. Крім того, вважає безпідставним твердження відповідача про те, що при перевірці позивачем не було надано нотаріально завірених договорів оренди транспортних засобів, так як вказаними транспортними засобами ФОП ОСОБА_1 користується на підставі договору позички транспортного засобу, який не підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до статті 828 ЦК України.

17.09.2019 позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої останній просив:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС України у Волинській області від 11.06.2019 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів нібито своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 56588,49 гривень;

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС України у Волинській області від 11.06.2019 № Ф- про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в сумі 292675,67 гривень;

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС України у Волинській області від 11.06.2019 № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 410735,19 грн;

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС України у Волинській області від 11.06.2019 № про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 34227,93 грн;

5. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС України у Волинській області від 11.06.2019 № про застосування штрафних санкцій у розмірі 3230,00 грн. за платежем адміністративні штрафи та інші санкції.

У відзиві на позовну заяву від 02.10.2019 відповідач не погоджується із даним позовом та вважає його безпідставним, у зв`язку з наступним. Відповідно до підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати. Основними засобами подвійного призначення згідно з статті 177 Податкового кодексу України є, у тому числі, легкові та вантажні автомобілі. Таким чином, чинні норми податкового законодавства забороняють фізичним особам - підприємцям включати до складу витрат витрати на утримання легкових та вантажних автомобілів. Відповідно до прямої норми підпунктів 177.4.5 та 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має права зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних нарахувань по вантажних автомобілях, а також включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, витрати на їх утримання. Таким чином, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має права включити до складу витрат вартість ремонту майна, що використовується в господарській діяльності, зокрема вантажного автомобіля, який належить до основних засобів подвійного призначення.

Згідно пред`явлених товарно-транспортних накладних (авансових звітів), встановлено що ОСОБА_1 протягом 2016-2018 років у своїй підприємницькій діяльності (вантажні перевезення) використовували спеціалізовані вантажні сідлові тягачі, а саме: RENAULT PREMIUM (держ. номер НОМЕР_1 ), напівпричіп SCHMITZ SCS24 (держ. номер НОМЕР_3 ) власником якого являється ОСОБА_3 , а також MAN TGA26.410 (держ. номер НОМЕР_4 ) та причіп DINKEL DEAJ - 11000 (держ. номер НОМЕР_5 ) власником якого є ОСОБА_4 . Факту сплати орендної плати за користування вищевказаних транспортних засобів не встановлено. Договори оренди автомобілів зареєстровані нотаріально відсутні.

Цивільний кодекс України не встановлює такого суб`єкта права приватної власності як фізична особа - підприємець. Враховуючи зазначене, право приватної власності на майно належить фізичній особі, а не фізичній особі - суб`єкту господарювання, що в свою чергу не дає можливості вважати майно, яке перебуває у приватній власності фізичній особі, основними фондами суб`єкта господарювання - фізичної особи.

При цьому відповідно пунктом 4 статті 828 ЦК України договір позички транспортного засобу, в якому хоча б однією стороною є фізична особа, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

У всіх договорах позички транспортних засобів сторони зазначені саме як фізичні особи. Тобто, як свідчать норми Цивільного кодексу України, договір найму транспортного засобу та договір позички транспортного засобу за участі фізичної особи, укладаються в письмовій формі та підлягають нотаріальному засвідченню.

Отже, витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів для експлуатації зазначеного автомобіля не належать до витрат, пов`язаних з веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг), оскільки отримання зазначеного автомобіля в оренду не підтверджується відповідними первинними документами бухгалтерського обліку у відповідності до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

До основних засобів подвійного призначення, які не підлягають амортизації належать земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі (підпункт 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 розділу IV Кодексу).

Водночас Кодексом не передбачено визначення (критерії), за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визнаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою - підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.

Відповідно до прямої норми підпункту 177.4.5 та 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 розділу IV Кодексу фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має права зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних нарахувань по вантажних автомобілях, а також включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, витрати на їх утримання.

З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом.

Враховуючи наведене, відповідач вважає спростованими доводи позовної заяви, що сідельний тягач «причіпи, напівпричіпи» є окремими транспортними засобами і не належать до категорії «вантажний автомобіль». Вважає, що сідельний тягач являється транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, а відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів.

У відзиві на позовну заяву відповідач просив розгляд справи проводити з повідомленням сторін.

Відповідно до приписів частин п`ятої та шостої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Частиною шостою статті 12 КАС України визначено перелік справ незначної складності. Відповідно до пункту 10 вказаної норми справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Частиною четвертою статті 257 КАС України встановлено перелік категорій справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Дана адміністративна справа не підпадає під вказаний перелік.

Таким чином, з огляду на характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі, дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому, беручи до уваги, що відповідачем було надано суду та позивачу відзив на адміністративний позов з достатніми доказами, суд не вбачав підстав для розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, які беруть участь у справі.

10.10.2019 позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якій останній не погодився із аргументами відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, з підстав викладених у позовній заяві.

29.11.2019 представником позивача подано до суду лист, згідно якого остання просила врахувати при вирішенні вказаного спору судову практику, додану до вказаного листа.

Сторони скористались своїм правом на подання до суду заяв по суті справи, в яких письмово виклали свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, а тому суд вважає можливим розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей, що містяться у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань, позивач зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності 10.09.1999, основним видом діяльності позивача є: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.

У квітні 2019 року працівниками Головного управління ДФС у Волинській області проведено документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2018, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 31.12.2018. За результатами вказаної перевірки складено акт від 11.05.2019 № 9759/03-20-13-02/НОМЕР_12.

Згідно з висновками акту перевірки контролюючим органом встановлено порушення ФОП Кревським:

1) п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 2, 3, 9 ст. 9 розділу III Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI та пп. 3 п. 5 розділу IV Наказу Мінфіну України №449 від 20.04.2015 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», внаслідок чого занижено єдиний соціальний внесок на загальну суму 292 675,67 грн., в тому числі за 2016 рік в сумі 87 840,50 грн., за 2017 рік в сумі 97 528,20 грн. та 2018 рік в сумі 107 306,97 грн.

2) п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, п. 177.2, пп. 177.4.1, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України), внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб на суму 328 588,15грн., в тому числі за 2016 рік на суму 120 018,98 грн., за 2017 рік на суму 120 772,56грн. та за 2018 р. на 87 796,61грн.

3) пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162, пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.3. п. 164.1 ст. 164, підпункт 1.3 пункт 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, внаслідок чого занижено суму військового збору 27 382,34 грн., в тому числі за 2016 рік в сумі 10 001,58 грн. 2017 рік в сумі 10 064,38 грн. та 2018 рік в сумі 7 316,38 грн.

4) п. 22.1 ст. 22, п. 63.3 ст. 63, п. 117.1 ст. 117 ПК України та п. 8.4 розділу VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2011 року № 1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22 квітня 2014 року № 462), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 травня 2014 року за № 503/25280, а саме несвоєчасне подання Повідомлення за формою № 20-ОПП.

Такі висновки ґрунтуються на позиції посадових осіб відповідача, що позивач неправомірно включив до складу валових витрат витрати на придбання основних засобів подвійного призначення, тобто запчастин для вантажних транспортних засобів та послуг по їх ремонту на загальну суму 193 041,21 грн., в тому числі за 2017 р. на суму 126 660,95 грн. та за 2018 р. на суму 66 380,26 грн., чим порушено пп. 177.4.5, пп. 177.4.6, п. 177.4 ст. 177 ПК України.

Позивач, не погодившись з результатами проведеної перевірки, подав заперечення на акт.

За результатами розгляду заперечень відповідачем прийняті:

- рішення від 11.06.2019 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску;

- вимогу від 11.06.2019 № Ф- про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску;

- податкове повідомлення-рішення від 11.06.2019 № про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування;

- податкове повідомлення-рішення від 11.06.2019 № про збільшення суми грошового зобов`язання з військового збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування;

- податкове повідомлення-рішення від 11.06.2019 № про застосування штрафних санкцій у розмірі 3230,00 грн. за платежем адміністративні штрафи та інші санкції.

Не погоджуючись з прийнятими контролюючим органом податковими повідомленнями-рішеннями, вимогою про сплату боргу (недоїмки), рішенням позивач 20.06.2019 звернувся зі скаргами до ДФС України.

Рішенням про результати розгляду скарг від 30.07.2019 за № 36234/6/99-99-11-05-02-25 скарги на вимогу про сплату боргу (недоїмки) та на рішення про застосування штрафних санкцій залишено без задоволення.

Рішенням про результати розгляду скарг від 23.08.2019 за № 41052/6/99-99-11-05-01-25 скарги на податкові повідомлення-рішення від 11.06.2019 залишено без задоволення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Згідно із пунктом 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Статтею 177 ПК України встановлено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Так, пунктом 177.2 статті 177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Водночас, як визначено підпунктами 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Таким чином, наведеними нормами урегульовано порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, при цьому види основних засобів подвійного призначення визначені підпунктом 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України - це земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Наведена норма є імперативною, тобто такою, що категорично визначає спосіб та межі її застосування, не допускає жодних відхилень від вичерпного переліку прав і обов`язків суб`єкта (прямо вказує правило поведінки); є безальтернативною для сторін, тобто такою, що не встановлює можливості для самостійного визначення обсягу прав та обов`язків в окремих випадках (не передбачає свободи вибору поведінки суб`єкта господарювання).

Таким чином, немає необхідності у додатковому (альтернативному, спеціальному) тлумаченні поняття основних засобів подвійного призначення в контексті підпунктів 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України, оскільки наведені норми містять чітку імперативну заборону на включення до складу витрат амортизаційних витрат на легкові та вантажні автомобілі як на основні засоби подвійного призначення.

На переконання суду законодавець відніс, зокрема вантажні автомобілі до основних засобів подвійного призначення з метою урегулювання порядку оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування, та при цьому спосіб використання цих вантажних автомобілів суб`єктом господарювання (з комерційною метою чи для особистих потреб фізичної особи) не має юридичного значення.

Отже, за результатом аналізу статті 177 ПК України, необхідно дійти висновку, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, амортизаційні відрахування з вартості вантажних автомобілів та витрат на їх утримання, зокрема витрат на технічне обслуговування і ремонт вантажних автомобілів, у тому числі вантажних сідельних тягачів та напівпричепів, які за своєю конструкцією та обладнанням призначені для перевезення вантажів.

Як вбачається з акту документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 від 06.08.2018, висновки податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтуються на тому, що позивачем до складу документально підтверджених витрат у 2017, 2018 роках віднесено витрати на утримання основних засобів подвійного призначення - вантажні автомобілі (сідельні тягачі та напівпричепи).

Відповідно до статті 177 пункту 177.4 підпункту 177.4.5 ПК України, яким доповнено статтю 177 ПК України згідно із Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні" №1797-VIII від 21.12.2016 та набув чинності з 01.01.2017, фізичними особами-підприємцями на загальній системі оподаткування не включаються до складу витрат, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.

Тобто, починаючи з 01.01.2017 Податковий кодекс України не передбачає можливість фізичній особі - підприємцю, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, при визначенні об`єкта оподаткування включати до складу витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, витрати на придбання та утримання а вантажних автомобілів.

Позивач аргументує неправомірність прийнятих контролюючим органом податкових повідомлень-рішень тією обставиною, що сідельні тягачі та напівпричепи до вантажних автомобілів не відносяться, а тому на них не поширюється дія положень абзацу 3 підпункту 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України.

Разом з тим, з таким твердженням позивача суд погодитися не може з огляду на наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт" №2344-III від 05.04.2001.

Так, зазначений законодавчий акт надає визначення поняттю "автомобільний транспортний засіб", відповідно до якого таким є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).

Отже, з вищенаведеного визначення вбачається, що закон поділяє автомобільні транспортні засоби за характером використання на такі різновиди: пасажирський, вантажний та спеціальний.

В свою чергу автомобілем вантажним в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт" є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів. Отже, основною ознакою, яка характеризує вантажний автомобіль, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.

В результаті проведеного аналізу вказаного законодавчого акту, суд дійшов висновку, що транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди: загального призначення (транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу), спеціалізованого призначення (транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач) та спеціального призначення (транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій).

Відповідно до норм Закону України "Про автомобільний транспорт", напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Згідно з визначенням поняття "сідельний тягач", наданим Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З наведеного судом резюмується, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закон України № 2344-ІІІ, а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом.

У відповідності до пункту 1.10 Правил дорожнього руху, що затверджені Постаново Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 за №1306, автопоїзд (транспортний состав) - механічний транспортний засіб, що з`єднаний з одним або кількома причепами за допомогою зчіпного пристрою.

При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд, що не заперечується сторонами.

В контексті наведених норм, дослідивши надані позивачем на підтвердження своїх доводів докази, суд робить висновок, що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. Водночас судом враховано, що автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.

У зв`язку з чим суд вважає, що відповідач правомірно дійшов висновку про безпідставність включення позивачем до складу витрат фізичної особи-підприємця, витрат на утримання основних засобів подвійного призначення (сідельних тягачів та напівпричепів).

Отже, враховуючи викладене, до основних засобів подвійного призначення відносяться вантажні автомобілі, у т.ч сідельні тягачі та напівпричепи, які призначені для перевезення вантажів.

Щодо доводів відповідача про непред`явлення під час перевірки договорів найму транспортних засобів, які є у користуванні СГД і витрати на які позивач включив до валових витрат, то суд зазначає наступне.

Контролюючий орган обґрунтовує безпідставність включення до складу валових витрат витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення тим, що договори позички транспортних засобів не були нотаріально посвідченими, а отже вважаються такими, що не були вчиненими.

Судом встановлено, що 01.01.2016 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , та 25.05.2016, 25.05.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були укладені договори позички транспортного засобу. Згідно з пунктом 1 цього договору, позичкодавець передає, а користувач (позивач) приймає в тимчасове безоплатне користування строком (7, 12, 17 місяців відповідно) транспортний засіб (MAN 2004 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , номер шасі НОМЕР_6 ; RENAULT, 1999 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_7 ; RENAULT, 1999 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_8 ), (причіп DINKEL 2001 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_9 , номер шасі НОМЕР_10 ; напівпричіп SCHMITZ, 2001 р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_11 , номер шасі НОМЕР_7 ).

Установлення факту недійсності або нікчемності правочину не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платнику податків у разі якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції. Таким чином, встановлення недійсності чи нікчемності зазначених договорів позички транспортних засобів не є підставою вважати, що витрати щодо утримання вказаних транспортних засобів, які здійснювались під час їхнього використання, є незаконним. Окрім цього, суд звертає увагу, що визначальним у даній ситуації є не додержання нотаріальної форми договору, а використання відповідного транспортного засобу у межах господарської діяльності фізичної особи-підприємця.

Внаслідок включення до витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення в порушення пункту 44.1 статті 44, пункту 164.1 статті 164, пункту 177.2, підпункту 177.4.5, підпункту 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України, ФОП ОСОБА_1 занижено податок з доходів фізичних осіб за 2017, 2018 роки -328 588,15 грн.

Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 ПК України (підпункт 1.2 пункт 16-1 підрозділу 10 розділу 10 ПК України), зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (підпункт 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 ПК України).

Відповідно до підпункту 164.1.3 пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування у фізичної особи є дохід, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 ПК України.

Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, (підпункт 1.3 пункт 16-1 підрозділу 10 розділу 10 ПК України.

Як встановлено контролюючим органом під час перевірки, позивач внаслідок порушень зазначених у пункті 2.1.1 Акту занижено суму чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 1 825 489,71 грн., внаслідок чого ФОП ОСОБА_1 не нараховано та не сплачено до бюджету 27 382,34 грн. військового збору.

Також, наслідком заниження позивачем суми чистого доходу (п.2.1.1 Акту перевірки) є порушення в частині правильності визначення бази оподаткування відповідно до листа ДФС України №7559/7/99-99-17-03-01-17 від 16.10.2014 "Про надання роз`яснень", наказу Міністерства фінансів України №449 від 20.04.2015 "Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", розділу IV "Нарахування, обчислення і сплата єдиного внеску" Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки "Базою нарахування єдиного внеску є чистий оподатковуваний дохід (прибуток), зазначений у податковій декларації, поділений на кількість місяців, протягом яких він отриманий. До зазначеної суми з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску застосовується ставка, зазначена в пункті 3 розділу III цієї Інструкції".

Згідно Наказу Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015 "Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (зі змінами та доповненнями), для платників, фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме: наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону у розмірі 22 відсотків суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Позивачем занижено єдиний соціальний внесок на загальну суму 292 675,67 грн.

Пунктом 3 частини одинадцятої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування" передбачено, що за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску. Тому рішення про застосування штрафних санкцій з єдиного внеску в сумі 56 588,49 грн. є правомірним.

Проаналізувавши вищевикладене, суд вважає, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Порядок і правила розподілу судових витрат визначені статтею 139 КАС України.

За правилами частини першої статті 139 КАС України позивачу відшкодовуються судові витрати у разі задоволення позовних вимог. Оскільки у даному разі суд в задоволенні позову відмовляє, то судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 139, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, 4) про визнання протиправними та скасування рішення та вимоги відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255, 295 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ф. А. Волдінер