Справа № 520/2703/19
Суддя: Калитка О.М.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 р.Справа № 520/2703/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калитки О. М.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТТО" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Мельников Р.В., місце складання м. Харків, повний текст складено 24.06.19 року по справі № 520/2703/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТТО"

до Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕНТТО», звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 20 лютого 2019 року № 1, яким визначено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 928204 грн. 50 коп. (618803,00 грн. - за податковими зобов`язаннями, 309401,50 грн. - за штрафними санкціями).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що податкове повідомлення-рішення є протиправним, винесеним без належних на те підстав, та таким, що ґрунтується на помилкових висновках контролюючого органу, викладених у акті перевірки від 06.02.2019 року №329/20-40-14-11-11/33900517.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2019 у справі № 520/2703/19 відмовлено у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТТО" до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Позивач не погодився із рішенням суду та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач надав відзив, в якому вказав, що доводи та аргументи апеляційної скарги є безпідставними та помилковими, просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч. 4 ст. 229 у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, на підставі направлень №№606, 607, 608, 609 від 24.01.2019 року, відповідно до наказу про проведення перевірки від 12.11.2018 року №8173 відповідно до положень Податкового кодексу України посадовими особами Головного управління ДФС у Харківській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕНТТО» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх, передбачених Податковим кодексом України податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за період з 01.10.2017 по 31.12.2018, з питань перевірки єдиного внеску за період з 01.10.2017 по 31.12.2018, результати якої оформлено у вигляді акту перевірки від 06.02.2019 року №329/20-40-14-11-11/33900517.

Відповідно до висновків акту перевірки від 06.02.2019 року №329/20-40-14-11-11/33900517 перевіркою, зокрема, встановлено порушення ТОВ "ВЕНТТО" вимог чинного законодавства, а саме п.198.1, п.198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, 195 Податкового кодексу України, а саме ТОВ «ВЕНТТО» занижено податок па додану вартість на загальну суму 618803 гри., в тому числі за серпень 2018 року - па суму ПДВ 524721 грн., за жовтень 2018 року - на суму ПДВ 56475 грн., за липень 2018 року - на суму ПДВ 23700 грн., за грудень 2017 року на суму ПДВ 13907 грн.

На підставі висновків акту перевірки та у зв`язку із встановленим порушенням контролюючим органом прийнято податкове-повідомлення рішення від 20.02.2019 року №1 про нарахування грошового зобов`язання з податку на додану 309401,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (т.1 а.с. 14).

Зі змісту акту перевірки вбачається, що перевіряючими за результатами проведеного аналізу первинних документів та баз даних не підтверджено реальність здійснення господарських операцій за взаємовідносинам з контрагентамн-постачальниками з ТОВ «Марксвел» () та з ТОВ «Брутекс» (9) у зв`язку з відсутністю у вказаних підприємств достатніх трудових ресурсів та транспортних засобів, а також відсутність товарно-транспортних накладних по взаємовідносинам з ТОВ «Марксвел» та ТОВ «Брутекс». При цьому, позивачем не було надано до перевірки документи, які підтверджують факт завантаження, розвантаження товарно-матеріальних цінностей від ТОВ «Марксвел» та ТОВ «Брутекс». Отже, під час проведення перевірки контролюючим органом встановлено, що первинними документами не підтверджена, а даними податкового органу встановлена неможливість господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані представником позивача до суду договори, видаткові накладні та платіжні доручення, не можуть вважатися достатніми доказами реального здійснення господарських операцій в рамках укладених договорів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до положень пп. 14.1.36 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Приписами підпункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до підпункту 14.1.156 статті Податкового кодексу України, податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Згідно із п.185.1 ст.185 ПК України, об`єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно п. 1.2. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджено наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Відповідно до п. 2.1. вказаного Положення, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Пунктом 2.4 цього Положення передбачено, що первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тобто, податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. При цьому, оцінюватись при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

При цьому, наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Згідно зі ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджено, що підприємством позивача в рамках здійснення власної господарської діяльності здійснювались господарські взаємовідносини із ТОВ "Марксвел" та ТОВ "БРУТЕКС".

Так, між ТОВ «Марксвел» та ТОВ «ВЕНТТО» укладено договір поставки №3В-1307/18 від 13.07.2018 року, відповідно до умов якого ТОВ «Марксвел» (постачальник) зобов`язується передати у власність ТОВ «ВЕНТТО» (покупець) визначені у видаткових накладних будівельні матеріали, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату відповідно до умов даного договору. Пунктом 3.1 договору визначено, що умови поставки товару визначаються окремо на кожну партію товару. Згідно із п. 3.2 договору визначають, що поставка товару здійснюється на підставі замовлення покупця. Розділом 4 договору передбачено, що ціни на товар вказуються у видаткових накладних до даного договору в національній валюті України - гривні, та вважаються узгодженими сторонами, загальна сума договору становить загальну суму вартості товару, відображеного у видаткових накладних, складених на виконання даного договору.

На підтвердження реальності виконання умов вищевказаного договору позивачем надано копії видаткових накладних від 01.08.2018 року №0012/0108, №0011/0108, №0010/0108, №009/0108.

При цьому, між ТОВ «Марксвел», ТОВ «Продукт Агро Плюс» та ТОВ «ВЕНТТО» укладено договір №В 2108/4 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «Марксвел» (первісний кредитор) відступає, а ТОВ «Продукт Агро Плюс» (новий кредитор) набуває право вимоги, належне первісному кредиторові на підставі договору поставки №3В-1307/18 від 13.07.2018 року, який був укладений між ТОВ «Марксвел» та ТОВ «ВЕНТТО». Як визначено сторонами у п. 1.4 договору загальна сума заборгованості боржника перед первісним кредитором по угоді на момент укладення цього договору становить 1775961,48 грн.

З метою підтвердження виконання умов договору поставки в частині проведення оплати за отриманий товар та на виконання договору №В 2108/4 про відступлення права вимоги до матеріалів справи долучено копії платіжних доручень від 22.08.2018 року №861, № 862, від 28.08.2018 року №886, №887.

ТОВ «Марксвел» на користь позивача було складено податкові накладні № 136 від 01.08.2018 на суму 498168,00 грн. в т.ч. ПДВ 83028,00 грн., № 137 від 01.08.2018 року на суму 498168,00 грн. в т.ч. ПДВ 83028,00 грн., № 138 від 01.08.2018 року на суму 498168,00 грн. в т.ч. ПДВ 83028 грн., № 139 від 01.08.2018 року на суму 498168,00 грн. в т.ч. ПДВ 83028,00 грн.

Також, між ТОВ «БРУТЕКС» та ТОВ «ВЕНТТО» укладено договір поставки №3107-В від 31.07.2018 року, відповідно до умов якого ТОВ «БРУТЕКС» (постачальник) зобов`язується передати у власність ТОВ «ВЕНТТО» (покупець) визначені у видаткових накладних будівельні матеріали, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснювати його оплату відповідно до умов даного договору. Пунктом 3.1 договору визначено, що умови поставки товару визначаються окремо на кожну партію товару. Згідно із п. 3.2 договору визначають, що поставка товару здійснюється на підставі замовлення покупця. Розділом 4 договору передбачено, що ціни на товар вказуються у видаткових накладних до даного договору в національній валюті України - гривні, та вважаються узгодженими сторонами, загальна сума договору становить загальну суму вартості товару, відображеного у видаткових накладних, складених на виконання даного договору.

На підтвердження реальності виконання умов вищевказаного договору позивачем надано копії видаткових накладних від 01.08.2018 року №0108/1, №0108/2, №0108/3.

При цьому, між ТОВ «БРУТЕКС», ТОВ «Продукт Агро Плюс» та ТОВ «ВЕНТТО» укладено договір №В 2708/5 про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ТОВ «БРУТЕКС» (первісний кредитор) відступає, а ТОВ «Продукт Агро Плюс» (новий кредитор) набуває право вимоги, належне первісному кредиторові на підставі договору поставки №3107/В від 31.07.2018 року, який був укладений між ТОВ «БРУТЕКС» та ТОВ «ВЕНТТО». Як визначено сторонами у п.1.4 договору загальна сума заборгованості боржника перед первісним кредитором по угоді на момент укладення цього договору становить 1449504,00 грн.

З метою підтвердження виконання умов договору поставки в частині проведення оплати за отриманий товар та на виконання договору №В 2708/5 про відступлення права вимоги до матеріалів справи долучено копії платіжних доручень від 28.08.2018 року №888, №889, №890, №891.

ТОВ «БРУТЕКС» на користь позивача було складено податкові накладні № 132 від 01.08.2018 на суму 498168,00 грн. в т.ч. ПДВ 83028,00 грн., № 131 від 01.08.2018 року на суму 498168,00 грн. в т.ч. ПДВ 83028,00 грн., № 133 від 01.08.2018 року на суму 498168,00 грн. в т.ч. ПДВ 83028,00 грн.

При цьому, до матеріалів справи також долучено копії платіжних доручень на підтвердження здійснення оплат, проте з дослідження графи «Призначення платежу» вказані платіжні доручення стосуються інших договорів про відступлення права вимоги, які не було долучено до матеріалів справи, а відтак не можуть вважатися доказами у даній справі. Позивачем не було надано до суду замовлень, на підставі яких контрагентами здійснювалась поставка.

У письмових поясненнях позивачем вказано, що придбаний за договорами поставки товар підприємством було власними силами та засобами перевезено після отримання від контрагентів.

До матеріалів справи долучено копії договору про надання транспортних послуг №23/07-18 від 23.07.2018 року, що укладений між позивачем (замовник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець), відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобов`язується за завданням замовника протягом визначеного в договорі строку надати послуги власними автотранспортними засобами, а замовник зобов`язується сплатити за надані послуги встановлену цим договором плату.

За результатами виконання вказаного договору про надання транспортних послуг №23/07-18 від 23.07.2018 року сторонами було складено акт наданих послуг №240 від 01.08.2018 та проведено оплату за отримані послуги, про що свідчить копія видаткового касового ордеру від 01.08.2018 року.

Однак, надані первинні документи стосовно отриманих послуг з перевезення не містять у своєму змісті ідентифікуючих ознак стосовно того, що саме було перевезено в рамках вказаних взаємовідносин, а тому неможливо визначити статус отриманих позивачем транспортних послуг по відношенню до товару, що був придбаний в рамках господарських відносин із контрагентами ТОВ "Марксвел" та ТОВ "БРУТЕКС".

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано до суду доказів наявності у підприємства позивача транспортних засобів, за допомогою яких підприємство мало б можливість здійснювати вказані перевезення у об`ємах визначених у видаткових накладних, або ж наявності у підприємства орендованих транспортних засобів.

Вказані обставини свідчать про відсутність документального підтвердження факту фізичного переміщення товару, у господарських взаємовідносинах позивача із контрагентами ТОВ "Марксвел" та ТОВ "БРУТЕКС".

Представником позивача до матеріалів справи долучено копію договору суборенди №02/01-18/В від 03.01.2018 року, укладеного між позивачем (суборендар) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар), відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендар зобов`язується передати суборендарю, а суборендар прийняти у тимчасове платне користування частину складського приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 50 кв.м. - «Об`єкт суборенди», а також зобов`язується сплачувати орендарю суборендну плату.

Матеріалами справи встановлено, що придбаний у контрагентів ТОВ "Марксвел" та ТОВ "БРУТЕКС" товар позивачем було реалізовано на користь ТОВ «ЕЛАВТОПЛАСТ», на підтвердження чого до суду надано копії первинних документів, а саме: копії договору поставки №Х 10/05 від 10.05.2018 року, специфікації №1 від 10.05.2018 року, видаткових накладних №420 від 01.08.2018 року, довіреності №23 від 01.8.2018 року, товарно-транспортні накладні №ВН-44/5 від 01.08.2018 року, №ВН-44/3 від 01.08.2018 року, №ВН-44/2 від 01.08.2018 року, №ВН-44/1 від 01.08.2018 року, платіжних доручень №3 від 01.08.2018 року, №539 від 24.07.2018 року, № 37 від 28.08.2018 року.

При цьому, колегія суддів вказує, що первинні документи, подані для підтвердження здійснення подальшої реалізації, придбаного у ТОВ "Марксвел" та ТОВ "БРУТЕКС" товару, містять неузгодженості із первинними документами задля підтвердження реальності господарських операцій із ТОВ "Марксвел" та ТОВ "БРУТЕКС".

Так, відповідно до видаткової накладної від 01.08.2018 №420, позивачем було реалізовано на користь ТОВ «ЕЛАВТОПЛАСТ» поліуретановий заповнювач Icosit KC 340/45 в кількості 6490 кг, проте з оборотно-сальдової відомості по рахунку 281 «Товари на складі» за 01.08.2018 - 05.08.2018 вбачається, що поліуретановий заповнювач Icosit KC 340/45 обліковувався у кількості 3885 кг.

Водночас, зі змісту акту перевірки та наданого представником відповідача відзиву на позов вбачається, що підприємством позивача до перевірки не надано жодного підтверджуючого документу, який би свідчив про фактичне переміщення придбаного позивачем від контрагентів товару до складського приміщення, що орендується позивачем.

Отже, доводи про здійснення перевезень власними силами підприємства та з врахуванням отриманих від фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 послуг з перевезення на підставі договору про надання транспортних послуг №23/07-18 від 23.07.2018 року не знайшли свого підтвердження.

З огляду на зазначене, надані представником позивача до суду договори, видаткові накладні та платіжні доручення, не можуть вважатися достатніми доказами реального здійснення господарських операцій в рамках укладених договорів.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що згідно інформації, що міститься в ухвалах Шевченківського районного суду м. Києва від 12.04.2019 по справі №761/13840/19 в кримінальному провадженні №0000014 від 05.02.2019, Шевченківського районного суду м. Києва від 05.06.2019 по справі №761/22569/19 в кримінальному провадженні №0000014 від 05.02.2019, Печерського районного суду м. Києва від 27.05.2019 №757/24243/19-к в кримінальному провадженні №0000107 від 10.04.2019, Соснівського районного суду м. Черкас ввід 30.05.2019 по справі №712/6751/19 в кримінальному провадженні №0000017 від 19.04.2019, ТОВ «Брутекс» (код за ) та ТОВ «Марксвел» (код за ) є підприємствами з ознаками фіктивності, а їх діяльність спрямована на формування неправомірної податкової вигоди для третіх осіб. Зокрема, з ухвали Соснівського районного суду м. Черкас від 30.05.2019 по справі №712/6751/19 встановлено, що допитаний як свідок директор та засновник ТОВ «Марксвел» () повідомив про свою непричетність до здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства.

Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 1 грудня 2015 року м. Київ по справі №826/15034/14, статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю. Господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку.

У постанові Верховного Суду України від 05.03.2012 у справі позовом ТОВ «Нафта» до Шосткинської МДПІ про визнання висновків перевірки неправомірними, визнання чинним договору, скасування податкових повідомлень-рішень (справа № 21-421а11) міститься правовий висновок, відповідно до якого податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20.01.2016 у справі за позовом ПАТ «МТС Україна» до Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв`язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов`язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

При цьому, висловлюючи свою позицію щодо оцінки доданих до матеріалів справи пояснень посадових осіб платника податків - постачальника товарів (послуг), Верховний Суд України вказав, що сам факт того, що на момент розгляду справи щодо офіційних осіб контрагентів не було постановлено вироків, не може спростовувати достовірність їх пояснень відносно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2019 року у справі №826/9815/17.

Враховуючи вище наведене, дослідивши наявні в матеріалах справи первинні документи та оцінюючи подані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності у відповідності до ст.ст. 73-76 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів прийшла до висновку, що господарські операції позивача з ТОВ "Марксвел" та ТОВ "БРУТЕКС" не мали реального характеру з огляду на те, що недоліки наданих позивачем первинних документів в своїй сукупності дають підстави для висновку про те, що позивачем здійснено безпідставне документальне оформлення нереальних господарських операцій і складено первинні документи всупереч норм частини першої ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пп. 2.1 і 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податкове повідомлення-рішення від 20 лютого 2019 року № 1 є таким, що прийнято у відповідності до норм діючого законодавства у зв`язку із встановленими перевіркою порушеннями.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем доведено правомірність власних рішень, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність доводів, якими мотивовано судове рішення, зводяться до переоцінки належним чином проаналізованих судом першої інстанції доказів та не дають підстав вважати висновки суду помилковими, а застосування норм матеріального та процесуального права - неправильним.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ

Враховуючи викладене, колегія суддів вказує, що судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, тому підстави для скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2019 у справі № 520/2703/19 відсутні.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕНТТО" залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.06.2019 року по справі № 520/2703/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.М. Калитка
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова С.С. Рєзнікова
Повний текст постанови складено 02.12.2019 року