Справа № 520/7128/19
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 р. № 520/7128/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Бідонька А.В.

при секретарі судового засідання - Дронь А.В.,

за участю:

представника позивача - Коломійцева А.Ю.,

представник відповідача ГУ ДМС України у Харківській області - Коваленко Л.І.,

розглянувши в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_4, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Заступника начальнику ДМСУ в Харківській області Чирик О.Ю. №214630000 від 09.01.19 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області повторно розглянути документи за заявою Позивача та поновити громадянину Грузії ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення, яке оскаржується, було прийняте безпідставно, а посилання відповідача на п.п. 9) п. 62 Постанови КМ України від 25 квітня 2018 р. N 321 є надуманим та не має під собою жодного доказу. Зазначає, що жодного підробленого документу або неправдивих відомостей до компетентних органів України ним не надавалось. Вважає оскаржуване рішення протиправним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 23.07.2019 року відкрито провадження по справі.

Представник відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області - проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив, що оскаржуване рішення є обґрунтованим та законним, а отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні (а.с. 26-29).

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, зазначивши, що позивач є громадянином Грузії, приїхав в Україну навесні 2013 року з підстави необхідності догляду за батьком, що мешкав на той час у Харкові. У травні позивачем було подано заяву з необхідними документами до ДМСУ в Харківській області про надання йому посвідки на постійне проживання. Однак, посвідку НОМЕР_1 позивачу було оформлено лише 03.04.2014 року, чим, на думку позивача, порушено строки, встановлені законодавством України. Увесь цей час Томазішвілі Дато змушений був перетинати кордон України, виїжджаючі до Грузії, аби не порушити правил знаходження іноземців на території України. Просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, з підстав, викладених у відзиві на позов та наданих до суду письмових поясненнях. Зазначила, що на підтвердження законності перебування на території України позивачем надано копію свого паспорта з відмітками штампів перетину кордону України: про виїзд 29.05.2013 КПП «Виноградівка», в`їзд - ІНФОРМАЦІЯ_3 КПП «Табаки». Вважає, що вказане має важливе значення, оскільки документи для отримання дозволу па імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні можуть подаватись лише особами, які законно перебувають на території України.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, суд встановив наступне.

09.07.2013 громадянин Грузії ОСОБА_4 звернувся із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» як син громадянина України.

Батько Позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований громадянином України довідкою № НОМЕР_2 , виданою 24.01.2005 ВГІРФО УМВС України в Харківській області.

02.04.2014 ГУ ДМС України в Харківській області громадянину Грузії Томазашвілі Дато було надано дозвіл на імміграцію в Україну серії НОМЕР_1 , терміном дії - безстроково (а.с. 12).

Судовим розглядом встановлено, що 26.12.2018 ОСОБА_4 звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області з питанням обміну посвідки на постійне проживання в Україні по досягненню 45-ти річного віку.

Фахівцями відповідача була проведена перевірка законності перебування позивача на території України.

Відповідачем зазначається, що в ході перевірки законності перебування іноземця на території України за відомостями інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» встановлено, що інформація про перетин державного кордону (наявні в паспорті позивача штампи про виїзд 29.05.2013 КПП «Виноградівка», в`їзд - ІНФОРМАЦІЯ_3 КПП «Табаки») за базою не значиться.

За таких обставин відповідач вважає, що на момент подачі заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянин Грузії ОСОБА_4 перебував на території України з порушенням вимог підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15.02.2012 № 150, якою передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів для в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідачем зроблено висновок, що дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання Україні надано громадянину Грузії ОСОБА_4 на підставі свідомо неправдивих відомостей.

На підставі зазначених висновків заступником начальнику ДМСУ в Харківській області 09.01.2019 було винесено рішення про відмову в оформлені видачі посвідки на постійне проживання громадянину Грузії ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі підпункту 9 пункту 62 Порядку 321(а.с. 10). З даним рішенням позивач був ознайомлений 21.01.2019 під підпис.

Не погоджуючись із спірним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи питання обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001 р.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону № 2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як слідство, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Суд зазначає, що механізм обміну посвідки на постійне проживання врегульований положеннями Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 321 від 25.04.2018.

Згідно з п.1 Порядку №321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до п.7 Порядку №321 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання; 5) досягнення іноземцем або особою без громадянства 25- або 45-річного віку (у разі, коли іноземець або особа без громадянства документовані посвідкою, що не містить безконтактного електронного носія).

Пунктом 16 Порядку №321 встановлено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Приписами пункту 40 Порядку №321 визначено, що для оформлення у зв`язку із втратою або викраденням посвідки, її обміну іноземець або особа без громадянства подають такі документи: 1) посвідку, що підлягає обміну (крім випадків втрати та викрадення); 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) документи, що підтверджують обставини, у зв`язку з якими посвідка підлягає обміну (крім випадків, передбачених підпунктами 3-5 пункту 7 цього Порядку); 5) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 6) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-6 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом поставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати.

Оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2, 4 і 5 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертаються іноземцеві або особі без громадянства.

Відповідачем жодних зауважень до змісту чи до кількості доданих до заяви позивачем документів під час отримання попередньої посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 , яку було оформлено позивачу 03.04.2014 року, зазначено не було.

Пунктом 43 Порядку №321 встановлено, що рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Приписами п.46 Порядку №321 після проведення перевірок, підтвердження факту оформлення та видачі посвідки, ідентифікації іноземця або особи без громадянства керівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС приймає рішення про оформлення посвідки або про відмову в її оформленні.

Так, в якості підстави для відмови в оформленні посвідки на постійне проживання зазначено підпункт 9 пункту 62 (інші випадки, передбачені законами) Порядку № 321, яким передбачено, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

Як встановлено під час судового розгляду справи підставою для відмови ОСОБА_4 в оформленні та видачі нової посвідки слугували відомості інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон "Аркан», в яких інформації про перетин державного кордону, які наявні в паспорті позивача про виїзд 29.05.2013 КПП «Виноградівка», в`їзд ІНФОРМАЦІЯ_3 КПП «Табаки» - за базою не значиться.

Проте, суд зазначає, що зазначені відомості інформаційної системи "Аркан" не є беззаперечною передбаченою законодавством підставою для відмови позивачу в оформленні та видачі нової посвідки.

Крім того, представником позивача до матеріалів справи надана відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 184/Т-4826 від 09.04.2019 року, наданої на запит представника позивача адвоката Коломійцева А.Ю., якою повідомлено про неможливість надати наявну у базі інформацію про перетинання державного кордону України зазначеною у зверненні особою у період з 01.02.2013 р. по 01.04.2014 року, оскільки дана інформація, яка зберігається 5 років - не збереглася (а.с. 62).

Також у наданих представником відповідача письмових поясненнях зазначається, що в ході перевірки законності перебування позивача на території України за відомостями інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» встановлено, що інформація про перетин державного кордону (наявні в паспорті позивача штампи про виїзд 29.05.2013 КГ1П «Виноградівка», в`їзд - ІНФОРМАЦІЯ_3 КПП «Табаки») за базою не значиться. Відтиски вказаних штампів містились в паспорта позивача 10 НОМЕР_3 , виданого 27.08.2012 Міністерством юстиції Республіки Грузія. Проте, перевірити справжність таких штампів вже не є можливим. На момент звернення позивача 26.12.2018 з питання обміну посвідки на постійне проживання в Україні громадянином ОСОБА_4 було подано інший паспорт, що підтверджує правовий зв`язок з Республікою Грузія - паспорт НОМЕР_4 .

Таким чином, при прийнятті рішення №214630000 від 09.01.19 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийняте за результатами розгляду заяви позивача, відповідач не мав належних та допустимих доказів щодо відповідності причин для відмови позивачу в оформленні та видачі нової посвідки, а тому таке рішення суб`єкта владних повноважень, на погляд суду, є неправомірним, прийнятим не на підставі та не у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Крім того, суд враховує, що у 2014 році на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію та документування посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1 (терміном дії - безстроково) ГУ ДМС України в Харківській області, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановлено, у зв`язку з чим позивача було документовано посвідкою на постійне проживання.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд також вважає за необхідне застосувати положення ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у рішенні "Кlаss та інші проти Німеччини" від 06 вересня 1978 року (п. 67), ефективність засобу юридичного захисту у значенні статті 13 ЄКПЛ не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Крім того, «орган», що згадується в цій статті, не обов`язково має бути судовим. Однак, при визначенні того, чи є звернення до нього ефективним засобом юридичного захисту мають враховуватися його повноваження і процесуальні гарантії, які він забезпечує.

Під визначенням терміну «процесуальні гарантії» вважається, зокрема, право бути вислуханим компетентним органом під час проведення процедури, що передувала оскаржуваному рішенню.

Право особи на безпосередню участь у проведенні процедури про скасування дозволу на імміграцію в Україну гарантовано національним законодавством України.

Таким чином, громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному орані, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскаржуване позивачем рішення Заступника начальнику ДМСУ в Харківській області Чирик О.Ю. №214630000 від 09.01.19 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . є необґрунтованим та безпідставним, а відтак, підлягає скасуванню.

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області повторно розглянути документи за заявою позивача та поновити громадянину Грузії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 посвідку на постійне проживання в Україні шляхом видачі нової посвідки, суд зазначає наступне.

Зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Таким чином, суди не вправі підміняти собою державні органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством. Зазначення судом конкретних дій відповідача є виходом за межі повноважень суду, наданих чинним законодавством при постановлені судових рішень.

Поряд з цим, суд вказує наступне.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення ( постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: "50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява N 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи те, що судом встановлено протиправність рішення Заступника начальнику ДМСУ в Харківській області Чирик О.Ю. №214630000 від 09.01.19 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ., суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині позову шляхом зобов`язання Головне управління Державної міграційної служби України у Харківський області повторно розглянути заяву громадянина Грузії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про оформлення та видачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку із досягненням 45-річного віку, з урахуванням висновків суду.

Згідно з частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Відповідачем не було доведено правомірності своїх дій у правовідносинах, з приводу яких подано позов, а тому - вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 КАС України.

Керуючись ст. ст. 2, 6-11, 14, 77, 139, 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати Рішення Заступника начальнику Державної міграційної служби України в Харківській області Чирик О.Ю. №214630000 від 09.01.19 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області повторно розглянути заяву - анкету № 214630000 від 26.12.2018 року щодо оформлення (видачу) посвідки на постійне проживання громадянину Грузії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ; р.н.о.к.п.п. НОМЕР_5 ) сплачений судовий збір у сумі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, буд. 24, м. Харків, 6105, ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 02 грудня 2019 року.

Суддя Бідонько А.В.