Справа № 580/416/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/416/19 Суддя (судді) першої інстанції: А.В. Руденко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Парінова А.Б., Собківа Я.М.

за участю секретаря Такаджі Л.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року

у справі №580/416/19 (розглянуто за правилами загального позовного провадження)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача Управління Держпраці у Черкаській області

про визнання протиправними та скасування постанов про накладення штрафів,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Черкаській області (надалі - ГУ Держпраці у Черкаській області, відповідач), в якому просить суд: визнати протиправними та скасувати постанови про накладення штрафу №ЧК-1163/365/АВ/П/ПТ/ЗБ/ІП-ФС-006 від 03.01.2019 у сумі 4173 грн. та №ЧК-1163/365/АВ/П/ПТ/ЗБ/ІП-ФС-007 від 03.01.2019 у сумі 11169 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що підстав для здійснення позапланового заходу державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю були відсутні. Також, позивач зазначає, що наведені у постанові №ЧК-1163/365/АВ/П/ПТ/ЗБ/ІП-ФС-007 від 03 січня 2019 року обставини не є порушеннями, що підпадають під ознаки порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі. Відповідно до постанови №ЧК-1163/365/АВ/П/ПТ/ЗБ/ІП-ФС-006 за порушення інших вимог трудового законодавства, на підставі абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, на позивача накладено штраф у розмірі 4173,00 грн. Позивач зазначає, що протокол про адміністративне правопорушення №ЧК-1163/365/АВ/П/ПТ, складений у місті Каневі 14 грудня 2018 року, розглянутий Канівський міськрайонним судом (справа №697/2836/18, судове провадження №3/697/39/2019). 15 січня 2019 року Канівським міськрайонним судом ухвалена постанова, якою суд постановив провадження по справі за ч. 1 ст. 41 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити за малозначністю вчиненого правопорушення на підставі ст. 22 КУпАП та обмежитись усним зауваженням. За вказаних обставин позивач вважає, що на підставі ч. 4 ст. 78 КАС України, не підлягають доказуванню у цій справі обставини того, що порушення трудового законодавства, зафіксовані в акті відвідування, не мають суспільної небезпеки, носять формальний характер.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року у задоволенні позову фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було перевірено правомірність дій відповідача під час здійснення позапланової перевірки позивача, оскільки в направленні на перевірку №2940 від 12.12.2018 року зазначено підставу здійснення перевірки - пп. 6 п. 5 Порядку №295, за якою інспекційні відвідування проводяться за інформацією Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної. Тобто, здійснення перевірки поза межами даної умови забороняється, однак відповідач окрім перевірки звітності про порядок нарахування та виплату заробітної плати, здійснив перевірки оплати відпусток працівникам та виплату їм належних сум при звільненні, які не входять до фонду оплати праці.

Крім того, апелянт зазначає, що його було притягнено до адміністративної відповідальності, згідно постанови судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 15 січня 2019 року провадження у справі за частиною 1 статті 41 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито за малозначністю вчиненого правопорушення на підставі статті 22 КУпАП та обмежено усним зауваженням, а отже судом першої інстанції не враховано застосування відповідачем до позивача подвійної відповідальності.

Відповідач проти апеляційної скарги заперечував, з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу, в якому просить рішення першої інстанції залишить в силі.

Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 02 жовтня 2018 року на адресу відповідача надійшов лист-інформація Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області (надалі - ГУ ПФУ у Черкаській області) від 28 вересня 2018 року №61000/05-03 "Щодо страхувальників, у яких за результатами моніторингу звітності можливі порушення законодавства про працю", з додатками (стор. 95 І том).

У Додатку 1 до листа ГУ ПФУ у Черкаській області від 28 вересні 2018 року №61000/05-03 "Інформація щодо страхувальників, які у звітному місяці нараховують заробітну плату менше мінімальної по звітах страхувальників за червень 2018 року" зазначений ОСОБА_1 (п. 18).

Наказом Управління Держпраці у Черкаській області від 12 грудня 2018 року №1192-Н (надалі - Наказ №1192-Н) призначено здійснення у період з 13 грудня 2018 року до 14 грудня 2018 року позапланового заходу (інспекційне відвідування) з питань оплати праці у ФОП ОСОБА_1 , копію якого вручено позивачу.

На підставі Наказу №1192-Н, відповідачем видано направлення від 12 грудня 2018 року №2940 на проведення інспекційного відвідування суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 , в якому визначено підставу для здійснення перевірки пп. 6 п. 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295.

Так, з 13 по 14 грудня 2018 року інспектором праці Управління Держпраці у Черкаській області проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за місцем здійснення підприємницької діяльності в магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1" по АДРЕСА_1 .

За результатом інспекційного відвідування співробітниками відповідача складено акт №ЧК-1163/365/АВ від 14.12.2018 (надалі - акт інспекційного відвідування)

В Акт інспекційного відвідування відповідачем встановлено наступні порушення:

- вимог ч.ч. 1, 2 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оплату праці, а саме: виплата заробітної плати проводиться регулярно у робочі дні у строки два рази на місяць через проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів, пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Зокрема, відповідно до платіжних відомостей заробітна плата працівникам за червень 2018 року виплачена 09.07.2018, заробітна плата за вересень - 08.10.2018 року;

- вимог ч. 4 ст. 115 КЗпП України та ст. 21 Закону України "Про відпустки", зокрема, заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Так, працівникам ОСОБА_2 надано щорічну відпустку з 01.06.2018, проте остаточна виплата заробітної плати за час щорічної відпустки проведена 09.07.2018; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано щорічні відпустки з 01.07.2018, проте остаточна виплата заробітної плати за час відпусток проведена 07.08.2018; ОСОБА_5 надано щорічну відпустку з 01.08.2018, проте остаточна виплата заробітної плати за час щорічної відпустки проведена 07.09.2018; ОСОБА_6 надано щорічну відпустку з 01.09.2018, проте остаточна виплата заробітної плати за час щорічної відпустки проведена 07.10.2018, що становить більше одного місяця;

- вимог ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, а саме: при звільненні працівників виплата всіх сум, що належить їм від приватного підприємця не проводиться в день звільнення. Так, строкові договори між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розривалися 15.06.2018, 20.07.2018, 29.08.2018, проте виплата всіх сум, що належать працівнику, проводилась у дні виплати працівникам заробітної плати, відповідно 09.07.2018, 07.08.2018, 07.09.2018 тощо;

- вимог ч. 1 ст. 83, ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, а саме: при звільненні працівників їм не виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Так, між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладалися строкові трудові договори з 22.05.2018 по 15.06.2018; з 19.06.2018 по 20.07.2018; з 25.07.2018 по 29.08.2018, з 30.08.2018 з працівником укладений трудовий договір на невизначений термін; між ФОП ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладався строковий трудовий договір з 25.07.2018 по 29.08.2018, з 30.08.2018 з працівником укладений трудовий договір на невизначений термін; при звільненні ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не нараховувалась компенсація за невикористані ними дні щорічної основної відпустки, що в свою чергу призвело до виплат не в повному обсязі та свідчить про незабезпечення своєчасності та в повному обсязі виплати остаточного розрахунку при звільненні.

На підставі акта інспекційного відвідування, відповідачем складені:

- припис про усунення виявлених порушень №ЧК-1163/365/АВ/П від 06.11.2018 року, яким зобов`язано ФОП ОСОБА_1 усунути порушення вимог трудового законодавства, строк усунення порушень - 26.12.2018 року;

- постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЧК-1163/365/АВ/П/ПТ/ЗБ/ІП-ФС-007 від 03.01.2019 року, згідно з якою за порушення законодавства про працю, керуючись ст. 259 КЗпП України, на підставі абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 4173,00 грн;

- постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЧК-1163/365/АВ/П/ПТ/ЗБ/ІП-ФС-006 від 03.01.2019 року, згідно з якою за порушення законодавства про працю, керуючись ст. 259 КЗпП України, на підставі абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 11169,00 грн.

Не погоджуючись з спірними постановами відповідача про накладення штрафу, позивач звернувся до суду, з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи судом надано належну оцінку доказам та встановлено, що встановлені відповідачем порушення законодавства про працю є підставою для застосування до позивача фінансових санкцій згідно зі ст. 265 КЗпП України.

Крім того, судом першої інстанції звернуто увагу, що у відповідності до вимог законодавства, може бути одночасно притягнуто юридичну особу (фізичну-особу підприємця), як роботодавця (за статтею 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за статтею 41 КУпАП) до відповідальності. Правопорушення, передбачені у ч. 2 ст. 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у ч. 1 ст. 41 КУпАП, належить за своєю природою (основними ознаками) до такого виду юридичної відповідальності як адміністративна відповідальність.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 № 877-V (надалі - Закон №877-V).

Відповідно до статті 1 Закону №877-V, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Згідно абзаців 4, 5 статті 2 Закону № 877-V, заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог ст. 1, ст. 3, ч. 1, 4, 6 - 8, абз. 2 ч. 10, ч. 13 та 14 ст. 4, ч. 1- 4 ст. 5, ч. 3 ст. 6, ч. 1 - 4 та 6 ст. 7, ст. 9, 10, 19, 20, 21, ч. 3 ст. 22 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно підпунктом 5 пункту 4 Положення №84 Управління відповідно до покладених на нього завдань, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі, їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувані постанови про накладення штрафу, винесені на підставі акту №ЧК-1163/365/АВ від 14 грудня 2018 року, складеного за результатами здійснення відповідачем інспекційного відвідування, проведеного у відповідності до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (надалі - Порядок № 295), який визначає процедуру проведення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю та який діяв на момент інспекційного відвідування.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження) (пункт 3 Порядку №295).

За змістом підпункту 1 пункту 5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться: 1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту; 4) за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю; 5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю; 6) за інформацією: Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати; ДФС та її територіальних органів про: невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень; факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом;- роботодавців, що мають заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, що перевищує мінімальний страховий внесок за кожного працівника; Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; роботодавців, у яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків; працівників, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці (відпустка без збереження заробітної плати без дотримання вимог Кодексу Законів про працю України та Закону України "Про відпустки"); роботодавців, у яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів; роботодавців з чисельністю 20 і більше працівників, у яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників; 7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.

Рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник.

Інспекційне відвідування або рішення інспектора праці про відвідування роботодавця, передбачене пункту 33 цього Порядку, підлягає повідомній реєстрації Держпраці чи її територіальним органом до початку його проведення.

Позивач у своїй позовній заяві та апеляційній скарзі зазначає, що у відповідача відсутні були підстави для прийняття наказу про проведення інспекційного відвідування, колегія суддів не погоджується з даними твердженнями з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що підставою для здійснення інспекційного відвідування позивача був лист-інформація ГУ ПФУ у Черкаській області від 28 вересня 2018 року №61000/05-03 "Щодо страхувальників, у яких за результатами моніторингу звітності можливі порушення законодавства про працю", з додатком 1 "Інформація щодо страхувальників, які у звітному місяці нараховують заробітну плату менше мінімальної по звітах страхувальників за червень 2018 року", у відповідності до підпункту 1 пункту 5 Порядку №295 відповідач має право здійснювати інспектування, зокрема і за зверненням Пенсійного фонду України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача щодо відсутності у відповідача підстав для проведення перевірки є необґрунтованими, а отже, відповідачем правомірно було проведено інспекційного відвідування позивача.

За результатом інспектування складено акт 14 грудня 2018 року у присутності позивача та підписаний останнім без зауважень, що вказує на безпідставність посилань апелянта про проведення перевірки з порушенням вимог законодавства.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач мав право не допускати посадових осіб Управління Держпраці до проведення інспекційного відвідування у разі невідповідності, на його думку, наказу, направлень вимогам Порядку № 295, або Закону України №877-V, проте він не скористався даним правом та допустив до перевірки співробітників відповідача.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду від 13 лютого 2018 року по справі №804/5402/14, від 18 квітня 2018 року по справі №2а/0570/13351/11, допуск до перевірки нівелює правові наслідки процедурних порушень, допущених контролюючим органом при призначенні та/або проведенні перевірки, у зв`язку з чим за умови такого допуску підставою для скасування рішення може бути лише неправильність його прийняття по суті.

У відповідності до пунктів 19, 20, 27 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

У разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку №295 передбачено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, що під час перевірки встановлено порушення: вимог ч.ч. 1, 2 ст. 115 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оплату праці, а саме: виплата заробітної плати проводиться регулярно у робочі дні у строки два рази на місяць через проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів, пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Зокрема, відповідно до платіжних відомостей заробітна плата працівникам за червень 2018 року виплачена 09.07.2018, заробітна плата за вересень - 08.10.2018 року; вимог ч. 4 ст. 115 КЗпП України та ст. 21 Закону України "Про відпустки", зокрема, заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Так, працівникам ОСОБА_2 надано щорічну відпустку з 01.06.2018, проте остаточна виплата заробітної плати за час щорічної відпустки проведена 09.07.2018; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано щорічні відпустки з 01.07.2018, проте остаточна виплата заробітної плати за час відпусток проведена 07.08.2018; ОСОБА_5 надано щорічну відпустку з 01.08.2018, проте остаточна виплата заробітної плати за час щорічної відпустки проведена 07.09.2018; ОСОБА_6 надано щорічну відпустку з 01.09.2018, проте остаточна виплата заробітної плати за час щорічної відпустки проведена 07.10.2018, що становить більше одного місяця; вимог ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, а саме: при звільненні працівників виплата всіх сум, що належить їм від приватного підприємця не проводиться в день звільнення. Так, строкові договори між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розривалися 15.06.2018, 20.07.2018, 29.08.2018, проте виплата всіх сум, що належать працівнику, проводилась у дні виплати працівникам заробітної плати, відповідно 09.07.2018, 07.08.2018, 07.09.2018 тощо; вимог ч. 1 ст. 83, ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 116 КЗпП України, а саме: при звільненні працівників їм не виплачується грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки. Так, між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладалися строкові трудові договори з 22.05.2018 по 15.06.2018; з 19.06.2018 по 20.07.2018; з 25.07.2018 по 29.08.2018, з 30.08.2018 з працівником укладений трудовий договір на невизначений термін; між ФОП ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладався строковий трудовий договір з 25.07.2018 по 29.08.2018, з 30.08.2018 з працівником укладений трудовий договір на невизначений термін; при звільненні ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не нараховувалась компенсація за невикористані ними дні щорічної основної відпустки, що в свою чергу призвело до виплат не в повному обсязі та свідчить про незабезпечення своєчасності та в повному обсязі виплати остаточного розрахунку при звільненні.

Відповідно до пункту 29 Порядку № 295 заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) передбачено, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення; порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Зазначені штрафи є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Згідно частини 1 статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, колегія суддів зазначає, що правовою підставою для винесення постанов про накладення штрафу є, зокрема, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що відповідно до платіжних відомостей заробітна плата працівникам за червень 2018 року виплачена 09.07.2018 року, що підтверджується платіжними відомостями №13, заробітна плата за вересень 2018 року - 08.10.2018 року, що підтверджується платіжними відомостями №19.

Позивачем під час розгляду справи у першій інстанції надано заяви-пояснення ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 від 14.01.2019, в яких останні зазначають, що заробітну плату, відпускні, лікарняні отримують своєчасно, претензій не мають.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не прийняття до відома вищезазначених заяв, оскільки позивачем не заперечується та не спростовується факт несвоєчасної виплати заробітної плати працівникам за червень, вересень 2018 року, згідно з платіжними відомостями, а строки виплати заробітної плати встановлені законодавчо і їх зміна угодою між працедавцем та працівником не передбачена.

Крім того, частиною 1 статті 83 КЗпП України визначає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Як встановлено судом першої інстанції, що строкові договори між ФОП ОСОБА_1 та вищезазначеними працівниками були розірвані 15.06.2018 року, 20.07.2018 року та 29.08.2018 року, проте, виплата всіх сум, які належали працівникам, проводилась у дні виплати працівникам заробітної плати, відповідно 09.07.2018 року, 07.08.2018 року та 07.09.2018 року, тобто день звільнення, що суперечить вимогам законодавства.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що при звільненні працівників їм не виплачувалась грошова компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, зокрема, між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_7 укладалися строкові трудові договори з 22.05.2018 року по 15.06.2018 року; з 19.06.2018 року по 20.07.2018 року; з 25.07.2018 року по 29.08.2018 року, з 30.08.2018 року з працівником укладений трудовий договір на невизначений термін; між ФОП ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладався строковий трудовий договір з 25.07.2018 року по 29.08.2018 року, з 30.08.2018 року з працівником укладений трудовий договір на невизначений термін; при звільненні ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не нараховувалась компенсація за невикористані ними дні щорічної основної відпустки, що в свою чергу призвело до виплат не в повному обсязі та свідчить про незабезпечення своєчасності та в повному обсязі виплати остаточного розрахунку при звільненні.

Так, частиною 4 статті 115 КЗпП України визначає, що заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Згідно з частини 1 статті 21 КЗпП України працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

В акті інспекційного відвідування встановлено, що заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

Зокрема, працівникам ОСОБА_2 надано щорічну відпустку з 01.06.2018 року, проте остаточна виплата заробітної плати за час щорічної відпустки проведена 09.07.2018 року; ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано щорічні відпустки з 01.07.2018 року, проте остаточна виплата заробітної плати за час відпусток проведена 07.08.2018 року; ОСОБА_5 надано щорічну відпустку з 01.08.2018 року, проте остаточна виплата заробітної плати за час щорічної відпустки проведена 07.09.2018 року; ОСОБА_6 надано щорічну відпустку з 01.09.2018 року, проте, остаточна виплата заробітної плати за час щорічної відпустки проведена 07.10.2018 року, що становить більше одного місяця.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивачем визнано несвоєчасну виплату заробітної плати за час щорічної відпустки, проте надано заяви ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 (без дати), в яких останні зазначають, що не заперечують проти отримання відпускних разом із заробітною платою поточного місяця через місяць.

Колегія суддів критично відноситься до наданих позивачем заяв-пояснень працівників, в яких останні зазначають, що заробітну плату, відпускні, лікарняні отримують своєчасно, претензій не мають, оскільки матеріалами справи (банківськими та касовими документами) підтверджується не своєчасна виплата заробітної плати працівникам (при звільненні) відпускні, що свідчить про порушення позивачем ст. ст. 47, 115, 116 КЗпП України.

Відповідно до абзаців 3, 8 частини 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

З огляду на встановлений факт порушення позивачем встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплату їх не в повному обсязі, що свідчить про недотримання позивачем мінімальних державних гарантій в оплаті праці, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність та обґрунтованість зстосування відповідачем до позивача штрафних санкцій.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 28 лютого 2018 року по справі № 818/584/17 та від 22 березня 2018 року по справі № 697/2073/17.

Колегія суддів звертає увагу, що Кодексу законів про працю України та Законом №877-ІV чітко передбачено, що фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, несе відповідальність у вигляді штрафу за порушення вимог законів про працю України, а отже посилання позивача (апелянта) на те, що Порядком №295 не передбачено підстави для проведення інспектування (перевірки) фізичної особи - підприємця є необґрунтованими, оскільки вищезазначені вимоги закону містять вищу юридичну силу над Порядком №295.

Щодо твердження апелянта, що відповідачем до позивача застосовано подвійної відповідальності, згідно КЗпП України та КУпАП, колегія суддів зазначає наступне.

Так, штраф за частиною 2 статті 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за частиною 3 статті 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, статтею 265 КЗпП України і статтею 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року.

Вищезазначений закон передбачав введення ст. 265 КЗпП України фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Проте, стаття 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Отже, ключовою відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за статтею 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за статтею 41 КУпАП). Правопорушення, передбачені у ч. 2 ст. 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у ч. 3 ст. 41 КУпАП, належить за своєю природою (основними ознаками) до такого виду юридичної відповідальності як адміністративна відповідальність, дана позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22 квітня 2019 року по справі № 806/2143/18.

Колегією суддів встановлено, що 14 грудня 2018 року щодо позивача складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 41 КУпАП.

Як встановлено під час судового розгляду, постановою Канівського міськрайонного суду від 15 січня 2019 року по справі №697/2836/18, яка набрала законної сили 26.01.2019, провадження по справі за ч. 1 ст. 41 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрито за малозначністю вчиненого правопорушення на підставі ст. 22 КУпАП; суд постановив обмежитись усним зауваженням.

Вказане вище свідчить, що позивача не притягнуто до адміністративної відповідальності за протоколом про адміністративне правопорушення № ЧК-1163/365/АВ/П/ПТ від 14 грудня 2018 року, провадження у справі №697/2836/18, закрито і заходи адміністративного стягнення за дане правопорушення не застосовувалися, чим спростовуються доводи позивача (апелянта) про притягнення його до відповідальності двічі за одне і теж саме правопорушення.

Колегія суддів також приймає до уваги висновки суду першої інстанції, що ФОП ОСОБА_1 не притягнуто до адміністративної відповідальності за протоколом про адміністративне правопорушення у справі №697/2836/18, однак це не виключає притягнення до відповідальності, передбаченої ст. 265 КЗпП України.

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що доводи апеляційної скарги фактично повторюють відповідь на відзив поданий позивачем (апелянтом) під час розгляду справи на першій інстанції, яким суд першої інстанції надав оцінку та вірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, доводи апелянта не спростовують висновки суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 311, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 05 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: А.Б. Парінов

Я.М. Собків