Справа № 420/4590/19
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/4590/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Аракелян М.М.

Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративною позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: вул.. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

01.08.2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №28 від 08.07.2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до вимог п. «а» ст..12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на час призначення ОСОБА_1 на посаду - 12.08.1995 року).

Ухвалою суду від 06.08.2019 року відкрито провадження у даній справі, ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до положень ст. 263 КАС України.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.09.2019 року вирішено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання на 30.09.2019 року.

30.09.2019 року через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява про надання часу для підготування відповіді на відзив.

27.09.2019 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

З урахуванням викладеного судом відкладено судове засідання на 07.10.2019 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07.10.2019 року вирішено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 04.11.2019 року.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 року закрито підготовче провадження у справі № 420/4590/19, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 27.11.2019 року.

У судове засідання 27.11.2019 року сторони не з`явились. 27.11.2019 року за вх.№44560/19 від представника позивача надійшло клопотання про проведення розгляду справи у порядку письмового провадження. 27.11.2019 року за вх.№ЕП/9236/19 від представника відповідача надійшло клопотання про проведення розгляду справи №420/4590/19 без участі представника Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Згідно ч.3 ст.194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

В обґрунтування вимог позову позивач зазначає, що у 2014 році його було звільнено з органів внутрішній справ у запас Збройних сил України за власним бажанням. За результатом судового розгляду справи №1540/4865/18 було зобов`язано Ліквідаційну комісію ГУ МВС в Одеській області скласти та направити до Головного управління ПФУ в Одеській області всі необхідні документи для призначення пенсії позивачу. 08.07.2019 року за №28 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 з підстав недостатньої для призначення пенсії вислуги років. Позивач з таким висновком пенсійного органу не погоджується та зазначає, що:

по-перше, чинна редакція Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», яку застосував пенсійний орган при прийнятті оскаржуваного рішення, безпідставно звужує обсяг прав позивача на призначення йому пенсії. Оскільки позивач був звільнений до набрання чинності Законом України №900 від 23.12.2015 року, положення, введені цим законом, не можуть розповсюджуватись на нього. У редакції Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», який діяв на момент звільнення позивача з лав органів внутрішніх справ, законодавець не розмежовував поняття «календарної» та «пільгової» вислуги років, а тому до уваги необхідно брати кінцеву вислугу років - 22 роки 6 місяців 25 днів;

по-друге, при прийнятті оскаржуваного рішення пенсійний орган не врахував положення ст. 17-2 Закону, положення Постанови КМУ від 17.07.1992 року №393,які визначають порядок обчислення стажу роботи для призначення пенсії за вислугу років.

22.08.2019 року за вх.№30196/19 від представника Головного управління надійшов відзив на позовну заяву. Заперечуючи проти задоволення позову у повному обсязі, представник зазначив, що:

по-перше, рішенням у справі №1540/4865/18 хоч і було зобов`язано ліквідаційну комісію ГУ МВС в Одеській області скласти та направити документи на призначення пенсії із виправленими відомостями, жодного зобов`язання щодо призначення пенсії рішення не містить, а тому Головне управління ПФУ в Одеській області на основі аналізу документів та норм чинного законодавства прийняла правомірне рішення в межах встановленої компетенції;

по-друге, при вирішенні питання про призначення пенсії застосуванню підлягає законодавство, чинне на момент звільнення особи з посади, а не призначення на посаду;

по-третє, надане до пенсійного органу подання ГУ МВС в Одеській області для призначення пенсії позивачу містить відомості щодо наявності у ОСОБА_1 18 років 6 місяців 13 днів календарної вислуги років.

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, дослідивши пояснення сторін, суд дійшов наступного.

Під час розгляду справи судом встановлено, що наказом головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 07.02.2014 року №54 о/с, підполковника міліції ОСОБА_1 ., з 03 березня 2014 року було звільнено у запас Збройних Сил України за власним бажанням відповідно до пп. «ж» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 (а.с. 34).

23.05.2018 року позивач звернувся до Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області із заявою, в якій просив відповідача підготувати необхідні документи, передбачені діючим законодавством України для призначення йому пенсії за вислугу років та направити їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.11.2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Одеській області, в особі Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправними дії Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Одеській області щодо відмови у оформленні всіх необхідних документів та подання про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 .

Зобов`язано Ліквідаційну комісію ГУ МВС України в Одеській області оформити всі необхідні документи та подання про призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років згідно Додатку 2 до пункту 12 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та направити їх до головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області для прийняття рішення.

У квітні 2019 року Ліквідаційною комісією було складено розрахунок вислуги років на пенсію підполковника міліції ОСОБА_1 , колишнього начальника сектору розкриття майнових злочинів відділу карного розшуку Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області, згідно якого вислуга років позивача складає 22 роки 7 місяців 14 днів, з яких 18 років 6 місяців 13 днів - у календарному обчисленні, а 4 роки 1 місяць 1 день - час служби в пільговому обчисленні (без врахування календарної вислуги) (а.с.37-38).

Після направлення пакету документів на виконання рішення суду у справі №1540/4865/18 Головне управління Пенсійного фонду України 08.07.2019 року за №28 прийняло рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії (а.с.17). Підставою для такого рішення стало те, що позивач не має достатньої календарної вислуги років, необхідної для призначення йому пенсії, згідно подання ГУМВС України в Одеській області від 18.06.2019р. №4824.

Рішення обґрунтовано нормою п «а» ст.12 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Не погоджуючись із таким висновками пенсійного органу, позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із даним позовом.

Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом, який визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, є Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон №2262).

Згідно ч.1 ст.1 Закону №2262 особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

У відповідності до п. «б» ч.1 ст.1-2 Закону №2262 право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Згідно ч.1 ст.12 Закону №2262 пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше.

Статтями 17-1, 17-2 Закону №2262 визначено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення вислуги років для призначення пенсії здійснюється, як правило, за послужним списком особової справи військовослужбовця, особи, яка має право на пенсію за цим Законом.

Перелік документів, що підтверджують окремі періоди військової служби, служби в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, які підлягають зарахуванню до вислуги років у календарному обчисленні або на пільгових умовах визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ №393 від 17.07.1992 року установлено порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей (далі - Порядок №393).

Пункт 1 Порядку №393 визначено періоди роботи, які зараховуються до вислуги років особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам, зазначеним у пункті "ж" статті 1-2 такого Закону.

Згідно п.3 Порядку №393 (в редакції від 18.12.2009 року) до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за півтора місяця: час проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у підрозділах карного розшуку за переліком посад і умовами, що визначаються Міністерством внутрішніх справ.

Даний спір виник на основі неоднакового трактування сторонами того, який стаж роботи та як він враховується до вислуги років, показник якої є підставою для призначення пенсії за вислугу років.

На переконання позивача його вислуга років, яка враховується для призначення пенсії, складає 22 роки 7 місяців 14 днів згідно розрахунку ліквідаційної комісії ГУ МВС в Одеській області. Позиція Головного управління базується на тому, що врахуванню підлягає тільки час служби в календарному обчисленні.

З приводу цього суд зазначає наступне.

Діюче законодавство дійсно передбачає два види обчислення періодів служби - календарне та на пільгових умовах. Ці порядки визначені у ч.2 ст.17-2 Закон №2262, а детально регламентовані у Порядку №393.

Даний спір виник, зокрема, через існування у діючих нормативно-правових актах та письмових документах у справі схожих, але не тотожних понять. Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що Головне управління оперує поняттям «календарна вислуга років», ототожнюючи його з «календарним обчисленням вислуги років», при цьому не надаючи пояснень та підстав такого ототожнення.

Із системного аналізу норм Закону №2262 убачається, що вислуга років обраховується у календарному обчисленні та у пільговому обчисленні за коефіцієнтами, встановленими Порядком №393.

З розрахунку вислуги років на пенсію підполковника міліції ОСОБА_1 , колишнього начальника сектору розкриття майнових злочинів відділу карного розшуку Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області від квітня 2019 року судом встановлено, що вислуга років позивача складає 22 роки 7 місяців 14 днів, з яких 18 років 6 місяців 13 днів - у календарному обчисленні, а 4 роки 1 місяць 1 день - час служби в пільговому обчисленні (без врахування календарної вислуги) (а.с.37-38).

Головне управління не зарахувало до вислуги років час служби позивача в пільговому обчисленні (без врахування календарної вислуги), однак п.3 Порядку №393 чітко визначає, що до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за півтора місяця: час проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у підрозділах карного розшуку за переліком посад і умовами, що визначаються Міністерством внутрішніх справ.

Таким чином, не включення пільгових періодів до вислуги років, яка враховується для призначення пенсії, є безпідставним звуженням прав позивача на отримання пенсії за вислугу років. Фактично відповідач не застосовує чинні на момент нарахування стажу роботи пільгові періоди служби позивача, тим самим діє всупереч положень Порядку №393 та ст.17-2 Закону №2262.

Суд приймає доводи позивача стосовно того, що на момент його звільнення з органів внутрішніх справ редакція Закону №2262 взагалі не передбачала розмежування вислуги років на календарну та на пільгових умовах, а тому підстав не застосовувати загальну вислугу років, зазначену у розрахунку, - 22 роки 7 місяців 14 днів - немає.

Представник відповідача у відзиві на позов також зазначив, що застосуванню підлягає акт, чинний на момент звільнення особи, однак цитує редакцію закону №2262 зі змінами, прийнятими після звільнення позивача, при цьому не надаючи пояснень щодо її застосування.

Слід також зазначити, що в матеріалах справи відсутнє подання ГУМВС України в Одеській області від 18.06.2019р. №4824, на підставі якого відповідач прийняв оскаржуване рішення.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що Головне управління ПФУ в Одеській області при прийнятті оскаржуваного рішення діяло всупереч норм чинного законодавства та безпідставно не врахувало до вислуги років необхідні пільгові періоди, що призвело до порушення прав позивача, у зв`язку із чим позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №28 від 08.07.2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до вимог п. «а» ст..12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на час призначення ОСОБА_1 на посаду - 12.08.1995 року) суд зазначає наступне.

Конституційний Суд неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст.17 Конституції перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у ЗСУ, органах Служби безпеки, міліції, прокуратурі, охороні державного кордону України, податковій міліції, Управлінні державної охорони, державній пожежній охороні, Державному департаменті з питань виконання покарань тощо (рішення КС від 6.07.99 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Виходячи із положень закону та висловленого в рішеннях Конституційного Суду розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення, що, в даному випадку, є моментом звільнення позивача з органів внутрішніх справ.

Крім цього, згідно ч.1 ст.2 Закону №2262 військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Згідно з ч.ч.1-2 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Тому суд вважає, що, з урахуванням встановлених судом обставин, необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до вимог п. «а» ст..12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на момент звільнення позивача, а саме 03.03.2014 року).

В іншій частині вимог позову слід відмовити (щодо редакції Закону, станом на 12.08.1995р., яку слід застосувати при призначенні пенсії).

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 2 ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених судом фактів та обставин, враховуючи, що відповідачем не обґрунтована правомірність свого рішення, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 1536 (тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. (а.с.4) за дві вимоги немайнового характеру, які задоволені судом.

Суд дійшов висновку про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1536грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: вул.. Канатна, 83, м. Одеса, 65107) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №28 від 08.07.2019 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до вимог п. «а» ст..12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на час звільнення ОСОБА_1 - 03.03.2014 року).

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість)грн. 80коп.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян

.