Справа № 640/14796/19
Суддя: Кармазін О.А.
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 грудня 2019 року № 640/14796/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кармазіна О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 в особі законного представника ОСОБА_3
до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області особі Дніпровського районного відділу
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; р.н.о.к.п.п. - відсутній; адрес: АДРЕСА_1 ) в інтересах якого як неповнолітньої дитини діє законний представник ( мама ) ОСОБА_3 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ; адрес: АДРЕСА_2 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області особі Дніпровського районного відділу (02094, м. Київ, вул. Юрія Поправки, 14-а, код ЄДР: 42552598), в якому просить суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача щодо відмови в оформленні та видачі ОСОБА_1 паспорта громадянина України у формі книжечки (на паперовому носії), опис якого визначений додатком до постанови Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт для громадянина України для виїзду за кордон», що міститься у листі від 08.07.2019 № 1940-19;

2) зобов`язати відповідала оформити та видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України у формі книжечки (на паперовому носії), опис якого визначений додатком до постанови Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт для громадянина України для виїзду за кордон», з постановленою відміткою місця проживання - без використання цифрового ідентифікатора особи та автоматизованої обробки персональних даних.

Позиція позивача (в особі законного представника)

Зазначається у позові, що у червні 2019 ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київської області з заявою про вчинення дій, а саме - про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки в зв`язку з досягненням ним 25.02.2019 шістнадцятирічного віку.

Зазначена заява була обґрунтована тим, що через свої релігійні переконання відмовляється від присвоєння цифрового ідентифікатора особистості у виді унікального номера запису в реєстрі, від зняття біометричної інформації щодо себе та її подальшого зберігання, використання, обробки в Єдиному державному демографічному реєстрі. Він не має наміру оформляти паспорт у формі пластикової картки типу ID-1, не дає згоду на оформлення паспорту у такій формі, оскільки отримання пластикової картки є правом, а не обов`язком, а форма паспорту у вигляді паспортної книжечки не скасована і є діючою. Зазначено у вказаній заяві, що від отримання паспорта у формі ID-1 картки він відмовляється.

У той же час, відповідно до п. 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою ВР України від 26.06.1992 № 2503-XII, просив оформити ы видати йому паспорт громадянина України у формі книжечки з можливістю вклеювання фотографії без жодного електронного носія інформації, для зчитування якої необхідні додаткові пристрої, без зняття біометричної інформації та без внесення відомостей до ЄДДР.

Однак, як зазначається у позові, 17.07.2019 від відповідача надійшла відповідь (лист від 09.07.2019 № 1940-19) про відмову в оформленні ОСОБА_1 паспорта зразка 1994 року у формі книжечки та повідомлено, що постанова КМ України від 25.03.2015 № 302 запроваджує з 01.01.2016 оформлення та видачу паспорта з безконтактним електронним носієм із застосуванням засобів ЄДДР, а тому наразі оформлення документу, що посвідчує особу, не можливо без обробки персональних даних особи.

Разом з тим, у відмові зазначено, що наказом МВС України № 456 від 06.06.2019 визначено порядок подання документів, їх розгляд і прийняття рішення про оформлення та видачу паспорта зразка 1994 року особі, щодо якої прийнято рішення суду про зобов`язання ДМС оформити та видати паспорт зразка 1994 року.

Позивач вважає, що такі дії суперечать внутрішньому законодавству та міжнародним зобов`язанням України, зокрема, ст. 7 Закону України «Про захист персональних даних».

Посилаючись на положення статей 21, 22, 24, 32, 35 Конституції України, статті 8 та 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 5 Закону України «Про громадянство України», постанову ВР України від 26.06.1992 № № 2503-XII, Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», рішення КСУ від 20.01.2012 № 2-рп/2012, низку рішень ЄСПЛ,

Зазначає, що має право на отримання документа, що посвідчує особу, у формі книжечки та вважає, що у відповідача були відсутні підстави для відмови у видачі паспортної книжечки.

Відповідачі не надав відзив на позовну заяву.

Процесуальні дії, вчинені у справі.

Ухвалою від 15.08.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та проведення судового засідання.

Встановлені судом обставини.

До матеріалів справи надано власноручно підписану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заяву від 21.06.2019, адресовану керівнику Дніпровського районного відділу Центрального міжрегіонального управління ДМС у місті Києві та Київській області в якій він вимагає видати паспорт у формі книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою ВР України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.

Заява мотивована по суті тими ж аргументами, що і позов. У заяві зазначається також, що заявник вже звертався до Дніпровського районного відділу, але йому було відмовлено в оформленні та видачі паспортної книжечки.

З матеріалів справи вбачається, що вказана заява подана до органу міграційної служби не особисто, а направлена поштою, що підтверджується і позивачем (законним представником) у заяві до суду від 28.08.2019 (а.с. 24 - 25), та доданими документами про направлення поштового відправлення.

Із переліку документів, який визначений у цій заяві: заява, свідоцтво про народження, дві фотокартки 35*45 мм, платіжний документ про сплату державного мита.

У відповідь листом від 09.07.2019 № 1940-19 (на вх. від 03.07.2019 № 562/19) Дніпровським районним відділом зазначено (а.с. 19-21), з посилання на положення профільного законодавства, про відсутність належних підстав для оформлення паспорту громадянина України зразка 1994 року. По суті, звернута увага на необхідність судового рішення з цього питання, що передбачено постановою КМ України № 398 від 03.04.2019 та наказом МВС України від 06.06.2019 № 456.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18; провадження № 11-460заі18), із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові по вищезгаданій справі зазначила, що у випадку, який розглядався, відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із міжнародно-правовими актами:

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Приватне життя "охоплює право особи формувати та розвивати відносини з іншими людьми, включаючи відносини професійного чи ділового характеру" (див. п. 25 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "C. проти Бельгії" від 07 серпня 1996 року (Reports 1996)). Стаття 8 Конвенції "захищає право на розвиток особистості та право формувати і розвивати відносини з іншими людьми та навколишнім світом" (див. п. 61 рішення ЄСПЛ у справі "Pretty проти Сполученого Королівства" (справа № 2346/02, ECHR 2002 та п.65. рішення ЄСПЛ у справі "Олександр Волков проти України" (заява № 21722/11).

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі "Ельсхольц проти Німеччини" (Elsholz v. Germany) [ВП], заява № 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

З даного приводу Велика Палата Верховного Суду, формуючи правовий висновок, виходила з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закон № 5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України (…).

Частинами 1, 2, 4, 5 ст. 14 цього Закону передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. (ч. 1 ст. 21 Закону № 5492-VI).

Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.

Згідно із ч. 3 ст. 13 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України (…) містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до п. 3, 5, 6, 8 Положення про паспорт № 2503-XII, бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88 х 125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. У верхній частині лицьового боку обкладинки зроблено напис "Україна", нижче - зображення Державного герба України, під ним - напис "Паспорт". На внутрішньому лівому боці обкладинки у центрі - зображення Державного прапора України, нижче - напис "Паспорт громадянина України".

На першу і другу сторінки паспортної книжечки заносяться прізвище, ім`я та по батькові, дата і місце народження. На першій сторінці також вклеюється фотокартка і відводиться місце для підпису його власника. На другу сторінку заносяться відомості про стать, дату видачі та орган, що видав паспорт, ставиться підпис посадової особи, відповідальної за його видачу. Записи засвідчуються мастиковою, а фотокартка - випуклою сухою печаткою. Перша сторінка або перший аркуш після внесення до них відповідних записів та вклеювання фотокартки можуть бути заклеєні плівкою. У разі заклеювання плівкою усього аркуша записи та фотокартка печатками не засвідчуються. Третя, четверта, п`ята і шоста сторінки призначені для фотокарток, додатково вклеюваних у паспорт, а сьома, восьма і дев`ята - для особливих відміток. На десятій сторінці робляться відмітки про сімейний стан власника паспорта, на одинадцятій - шістнадцятій - про реєстрацію постійного місця проживання громадянина. На прохання громадянина до паспорта може бути внесено (сьома, восьма і дев`ята сторінки) на підставі відповідних документів дані про дітей, групу крові і резус-фактор. На внутрішньому правому боці обкладинки надруковано витяг з цього Положення.

Вносити до паспорта записи, не передбачені цим Положенням або законодавчими актами України, забороняється. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

В контексті наведеного та заявлених підстав позову слід додати, що відповідно до п. 13. Положення про паспорт громадянина України (затверджено постановою ВР України від 26 червня 1992 р. N 2503-XII, в редакції постанови від 2 вересня 1993 року N 3423-XII) для одержання паспорта громадянин подає: (1) заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України; (2) свідоцтво про народження; (3) дві фотокартки розміром 35 х 45 мм; (4) у необхідних випадках - документи, що підтверджують громадянство України.

Пунктом 2 зазначеного Положення встановлено, що паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку.

При цьому, п. 7. Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302 оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються, зокрема, особі, яка досягла 14-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто.

Пунктом 20 цього Порядку встановлено, що документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта подаються особою або її законним представником/уповноваженою особою (далі - заявники) до територіального органу / територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта за зареєстрованим місцем проживання особи.

При цьому, відповідно до п. 23. Порядку керівник територіального органу / територіального підрозділу ДМС визначає працівників, які здійснюють функції з прийняття документів, оформлення заяв-анкет та видачі паспорта, і працівників, які здійснюють функції з оформлення паспорта (розгляд заяви-анкети, ідентифікація особи та прийняття рішення).

Після прийняття до розгляду заяви-анкети та доданих до неї документів працівник територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, на ім`я якої оформляється паспорт (п . 38 Порядку).

Рішення про оформлення паспорта приймається територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації особи та перевірки факту належності особи до громадянства України (п. 39 Порядку).

З наведеного у сукупності вбачається, що процедура оформлення паспорту супроводжується та обумовлюється особистою явкою особи до органу міграційної служби та особистим поданням документів, необхідних для оформлення та видачі паспорту, що зумовлено, крім іншого, необхідністю ідентифікації цієї особи для цілей надання паспорту юридичної значимості та проставленню заявником особистого підпису у бланку паспорту.

Однак, як вже зазначалося, позивач направив документи поштою. Доказів того, що позивач звертався з цими документами до відповідача особисто, чи з`явився до органу міграційної служби вже після направлення документів поштою, що є передумовою розгляду документів та прийняття рішення про видачу паспорту, - не надано.

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні підстави для висновку про допущення відповідачем протиправної бездіяльності відносно позивача щодо розгляду питання та прийняття рішення про оформлення та видачу позивачу паспорту чи прийняття відносно позивача протиправних рішень.

Листування, з`ясування правових позицій між учасниками спірних відносин само по собі не свідчить про дотримання вказаних вище вимог щодо особистого подання відповідного пакету документів.

Враховуючи наведене, у суду, відповідно, відсутні підстави для висновку щодо наявності у відповідача обов`язку вчинити певні дії щодо видачі паспортної книжечки позивачу.

Відтак, за результатами розгляду справи, дослідження доказів у справі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та, відповідно, до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивачем (законним представником) неведені вище висновки суду не спростовані та не доведено зворотне.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

На підставі вищевикладеного та керуючись положеннями 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 251, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; р.н.о.к.п.п. - відсутній; адрес: АДРЕСА_1 ) в інтересах якого як неповнолітньої дитини діє законний представник ( мама ) ОСОБА_3 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ; адрес: АДРЕСА_2 ) - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII).

Суддя О.А. Кармазін