Справа № 320/4033/19
Суддя: Горобцова Я.В.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2019 року № 320/4033/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Горобцової Я.В., розглянувши у місті Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Київська обласна державна адміністрації про визнання дій неправомірними та зобов`язати вчинити дії,

о б с т а в и н и с п р а в и:

До Київського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, в якому позивач просить суд:

- визнати дії Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації неправомірними та зобов`язати оформити подання до Регіональної комісії Київської обласної державної адміністрації щодо видачі дубліката посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 3-Б на ім`я ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно відмовлено ОСОБА_1 у оформленні подання до Регіональної комісії Київської обласної державної адміністрації щодо видачі дубліката посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 3-Б, оскільки для оформлення відповідного подання позивачем було надано необхідний перелік документів.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року провадження у вказаній адміністративній справі відкрито, справа призначена за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Київську обласну державну адміністрацію.

Відповідач не скористався визначеним статтею 162 КАС України правом на подачу відзиву на позову заяву.

Третя особа, також не скористалась наданим судом правом на подачу письмових пояснень щодо позову, аргументів та відповідних доказів по справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Ленінським РВ УМВС України в Луганській області 6 січня 2000 року (а.с.9).

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23 серпня 2017 року № 8528 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а фактичним місцем її проживання є адреса: АДРЕСА_2 (аа.с.11).

23 червня 2014 року Луганською обласної державною адміністрацією ОСОБА_1 видано посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 3-Б серії НОМЕР_4.

Як зазначає позивач, у зв`язку із залишенням свого зареєстрованого місця проживання, внаслідок проведення АТО, нею втрачено вищевказане посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи. Внаслідок чого, в друкованому видані «Експрес об`ява» за 12-18.05.2017 було розміщено оголошення про втрату оригіналу посвідчення.

У зв`язку з втратою вказаного посвідчення, позивач звернулась до Управління соціального захисту населення Києво-Святошинскього району із заявою про видачу його дубліката, до якої долучила перелік необхідних документів.

Як зазначає позивач, відповідачем першочергово було відмовлено у видачі відповідного дубліката посвідчення, у зв`язку з тим, що долучена до заяви довідка від 26.12.1999 № 39 видана Зарічненською районною державною адміністрацією не відповідала встановленим нормам законодавства, містила незрозумілу другу печатку та помітку «Виправленому вірити».

5 червня 2019 року ОСОБА_1 повторно звернулася до Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації щодо видачі дублікату посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 3-Б.

Листом від 26 липня 2019 року Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області повідомила, що відповідно до звернення представника ОСОБА_1 від 23 листопада 2017 року, було зроблено запити до Рівненської облдержадміністрації та до Управління соціального захисту населення Зарічненської райдержадміністрації, для підтвердження видачі довідки встановленого зразка від 26.12.1999 № 39, на підставі якої заявник отримала посвідчення.

За повідомленням Зарічненської райдержадміністрації, ОСОБА_1 , згідно погосподарських книг, на території Серницької сільської ради не була зареєстрована, а також довідка від 26.12.1999 № 39 їй не видавалася. Відповідно до «Книги видачі довідок» за 1999 рік, довідка № 39 від 06.05.1999 видана ОСОБА_3 , а 26.12.1999 - неділя (загальний вихідний день), про що було повідомлено представника заявника на особистому прийомі та в телефонному режимі.

Отже, зважаючи на вищевикладене, наразі підстав для оформлення подання до Регіональної комісії Київської облдержадміністрації, для видачі зазначеного посвідчення, немає (а.с.15).

Не погоджуючись з вищевказаною відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Основні засади щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом УРСР від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із змінами і доповненнями (далі - Закон № 796-XII ).

Питання віднесення осіб до потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи визначенні нормами статей 11, 14 вказаного Закону № 796-XII.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 11 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років.

За змістом статей 14 і 65 Закону № 796 для встановлення пільг і компенсацій вказаним особам встановлюється категорія та видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Як убачається з ст. 65 Закону № 796-ХІІ учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України. Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом. Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій. Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи регулює Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 20 січня 1997 року № 51 із змінами і доповненнями (далі - Порядок № 51).

За визначенням, наведеним у Порядку № 51, посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 51 особам, які постійно проживали на територіях зон безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення на день аварії або які за станом на 1 січня 1993 р. прожили у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а на території зони гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років та відселені або самостійно переселилися з цих територій, чи таким, що постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, і віднесеним до категорії 3, видаються посвідчення зеленого кольору, серія Б.

Згідно з вимогами п. 10 Порядку № 51 видача посвідчень провадиться іншим потерпілим і учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також дружині (чоловіку) або опікуну дітей померлого громадянина, смерть якого пов`язана з Чорнобильською катастрофою - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання.

Відповідно до вимог п. 11 Порядку № 51 у разі втрати або псування посвідчення замість нього видається дублікат на підставі раніше поданих документів, зазначених у пункті 10 цього Порядку, а також особистої заяви (з поясненням обставин втрати або псування посвідчення і зазначенням його номера і дати видачі) та публікації в пресі повідомлення про визнання втраченого посвідчення недійсним.

Дублікат видається органом, який видав посвідчення, або органом, який видає такі посвідчення за новим місцем проживання громадянина, на підставі завірених в установленому порядку копій документів, зазначених у пункті 10 цього Порядку. Угорі у лівому кутку посвідчення ставиться штамп або робиться чорним чорнилом надпис: «Дублікат. Видано замість посвідчення серії ... N ... ».

В п. 10 Порядку № 51 зазначено, що посвідчення видаються особам, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 7).

Наведене свідчить, що в разі втрати вищевказаного посвідчення, заявник повинен звернутися до органу, що видавав таке посвідчення, або до органу державної влади за місцем проживання із заявою про видачу дубліката посвідчення особи, що потерпіла внаслідок Чорнобильської катастрофи. Видача дубліката здійснюється на підставі раніше поданих документів, відповідно до яких особі було надано статус «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи».

Статтею 15 Закону № 796 передбачено, що підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.

Положення статті 15 Закону № 796 кореспондуються з приписами пункту 10 Порядку № 51, відповідно до якого особам, які постійно проживають або працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток N 6).

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106 «Про організацію виконання постанов Верховної Ради Української РСР про порядок введення в дію законів Української РСР «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» затверджено перелік населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення. Згідно з Додатком № 1 до вказаної Постанови с. Серники Зарічненського району Рівненської області зазначено у переліку населених пунктів, віднесених до зони гарантованого добровільного відселення.

Так, згідно довідки від 26 грудня 1999 року № 39 виданої Зарічненською районною державною адміністрацію, ОСОБА_1 постійно проживала на території зони безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вона на 1 січня 1993 року проживала або відпрацювала у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років з 02.03.1981 по 30.111.1986 с. Сирники (с. Серники) Зарічненського району Рівненської області та відселена або самостійно переселилася з цієї території.

Вищевказана довідка є підставою для видачі посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, віднесеного до категорії 3, відповідно до ст. 14 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» і дає право на користування пільгами, передбаченими цим законом (а.с.14).

Тобто, на підставі вищевказаної довідки ОСОБА_1 отримала посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 3-Б, яке в подальшому було нею втрачене.

Дана довідка є довідкою встановленого зразка та відповідає типовій формі встановленій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 1992 року № 501, якою затверджено «Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (Додаток № 5), копія якої посвідчена 17 лютого 2017 року приватним нотаріусом Києво-Святошинскього районного нотаріального округу Київської області Єресько Т.Г. за № 116.

Як зазначає позивач, на вказаній довідці міститься дві печатки Зарічненської РДА у зв`язку з написанням села Серники російською мовою «Сирники», внаслідок чого в дужках було вказано назву села, в якому мешкала позивач, українською мовою.

Вищезазначені обставини не були спростовані відповідачем належними доказами, а відтак судом не встановлено факту невідповідності даної довідки вимогам закону.

Посилання відповідача у відповіді на заяву позивача на те, що згідно інформації з погосподарських книг ОСОБА_1 не була зареєстрована на території Серницької сільської ради судом не приймаються до уваги, оскільки відповідачем не надано, а в матеріалах справи відсутні копії погосподарських книг, на які посилався відповідача відмовляючи ОСОБА_1 у оформленні відповідного подання.

Крім того, згідно Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах, затвердженої наказом Державної служби статистики України 11.04.2016 № 56 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 6 травня 2016 року за № 689/28819, до погосподарських книг вносяться відомості про зареєстрованих осіб, які досягли повноліття.

Позивачем в якості доказу, що вона є потерпілою особою внаслідок Чорнобильскої катастрофи долучено до матеріалів справи копію експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії МОЗ та МНС України від 15 липня 2015 року № 3458, згідно якого захворювання позивача пов`язане з впливом аварії на ЧАЕС (а.с.12).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 80 КАС України).

Отже, ОСОБА_1 звернулася в установленому законом порядку за місцем свого проживання до Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області із відповідною заявою про видачу дублікату посвідчення, до якої долучила необхідний перелік документів.

При цьому, з вищезазначеного Порядку № 51, вбачається, що для видачі дубліката посвідчення повторне подання документів, на підставі яких видавався оригінал посвідчення не вимагається. Тобто, позивач не зобов`язана повторно підтверджувати статус особи, яка постраждала від наслідків Чорнобильської катастрофи категорії 3, оскільки такий статус вона вже набула.

Враховуючи вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що на момент розгляду заяви позивача у відповідача були відсутні правові підстави для відмови у оформленні подання до Регіональної комісії Київської обласної державної адміністрації щодо видачі дубліката посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 3-Б на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ч.2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві.

Як роз`яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд враховує судову практику Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 13.01.2011 (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків.

Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A №18).

Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.

Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правового захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

З урахуванням наведеного, суд визнає, що для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень слід вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про видачу дубліката посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 3-Б.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно вимог частини третьої статті 242 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Позивачем було надано належні та допустимі докази на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, а наведені нею доводи не було спростовано відповідачем.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача, а позовні вимоги вважає такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з вимогами частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн. згідно з платіжним дорученням № 0.0..1 від 29.07.2019.

Суд, керуючись ч. 3 ст. 139 КАС України, беручи до уваги результат вирішення спору щодо задоволення позовних вимог, присуджує позивачу 768,40 грн. понесених витрат з оплати судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області.

Керуючись ст.ст. 9, 14, 72-77, 90, 143, 194, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати дії Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації (, місцезнаходження: 03170, м. Київ, вул. Янтарна, 12-А) неправомірними та зобов`язати повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) про видачу дубліката посвідчення потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 3-Б на ім`я ОСОБА_1 для подальшого оформлення подання до Регіональної комісії Київської обласної державної адміністрації.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір у сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривен сорок копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (, місцезнаходження: 03170, м. Київ, вул. Янтарна, 12-А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 03.12.2019

Суддя Я.В. Горобцова