Справа № 420/5704/19
Суддя: Соколенко О. М.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5704/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Соколенко О.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до ст. 262 КАС України адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та стягнення компенсації втрати частини доходів, -

ВСТАНОВИВ:

30 вересня 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Одеській області, Головне управління), в якій позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача 67341 грн. 82 коп. інфляційних нарахувань (збитків) та 6565 грн. 84 коп. (3% річних) за користування грошовими коштами, у зв`язку з порушенням строків виплати пенсійного забезпечення за період з 01.01.2007 року по 19.07.2019 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що він є учасником ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС в 1986 році, та є інвалідом ІІ групи довічно у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Як вказує позивач, Головним управлінням Пенсійного фонду в Одеській області на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 09.07.2014 року по справі №2-а-116/11/1507 позивачу проведено перерахунок додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з розрахунку 75% мінімальної пенсії за віком, розмір якої встановлений Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 січня 2007 року, до встановлення іншого законодавчого регулювання, визначеного Законами України, щодо виплати додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Позивач вказує, що на підставі вище вказаної постанови Болградським районним судом в Одеській області 29.09.2014 року видано виконавчий лист № 2-а-116/11, за яким старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Одеській області відкрито виконавче провадження про стягнення з ГУ ПФУ в Одеській області на користь позивача суми боргу по перерахунку пенсії у розмірі 17442 грн. 69 коп. Однак, як зазначає позивач, рішення суду не виконувалося відповідачем до липня місяця 2019 року.

При цьому, позивач посилається на те, що в січні 2019 року він звернувся із заявою до Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області з вимогою виплатити борг та нарахувати компенсацію за несвоєчасну виплату пенсії на виконання постанови суду та провести відповідні виплати, оскільки вважав, що він втратив частину своїх доходів.

У позовній заяві позивач вказує, що лише 19 липня 2019 року на його поточний рахунок на виконання рішення Одеського апеляційного суду від 09.07.2014 року нараховані кошти в сумі 17442,69 грн.

За твердженням позивача, з моменту прийняття остаточного рішення у справі №2-а-116/11/1507 від 09.07.2014 року до моменту сплати коштів (виконання грошового зобов`язання) відповідачем пройшло 12 років 6 місяців 18 днів. При цьому, як зазначено в позовній заяві, порушення строків виконання грошового зобов`язання на виконання постанови Одеського апеляційного суду від 09.07.2014 року, відповідач обґрунтовує ненадходженням до органу ПФУ відповідних коштів із державного бюджету.

Окрім іншого, позивач зазначив про те, що листом від 12.02.2019 року №184/Д-11 Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повідомило про відсутність правових підстав для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Крім того, за твердженням позивача, на його електронну заяву щодо розрахунку сплаченої суми боргу за рішенням суду, ГУ ПФУ в Одеській області листом від 28.08.2019 року №2004/Д-11 повідомило про відсутність правових підстав для нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з пропущенням строків їх виплати, мотивуючи це тим, що донарахована сума коштів на виконання рішення суду була здійснена одноразовою виплатою, тобто має разовий характер.

Враховуючи викладене, та з посиланням на норми ст.ст. 46, 124 Конституції України, ст.ст. 625, 1166 ЦК України, ст.ст. 46, 107 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», ст. 1, 2, 3, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню на його користь компенсація втрати частини доходів у зв`язку з пропущенням строків їх виплати за період з 01.01.2007 по 19.07.2019 року, а саме, сума інфляційних втрат у розмірі 67341,82 грн. та три відсотки річних в розмірі 6565,84 грн., що загалом складає 73927,66 грн.

Ухвалою суду від 07 жовтня 2019 року судом відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін відповідно до ст.262 КАС України та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

Разом з цим, письмовою ухвалою суду від 07.08.2019 року судом витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії:

- рішення про перерахунок пенсії ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), здійсненого на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 року;

- доказів здійснення виплати пенсії позивачу на виконання вищезазначеного рішення суду;

- заяви ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсійного забезпечення, яка надійшла до Управління 15.08.2019 року.

Копії зазначених ухвал, пам`ятки про права та обов`язки отримано відповідачем в Одеському окружному адміністративному суді нарочно 16.10.2019 року, про що свідчить відповідна розписка представника відповідача, що міститься у справі (т.1 а.с.29).

31 жовтня 2019 року (у встановлений судом строк) через канцелярію суду від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву із доказами направлення його копії на адресу позивача разом із належним чином засвідченими копіями матеріалів пенсійної справи позивача №16997 та витребуваними судом документами відповідно до ухвали суду від 07.10.2019 року (т.1 а.с.31-59).

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

По-перше, відповідач, з посиланням на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2014 року по справі № 2-а-116/11/1507, зазначає, що Головним управлінням на виконання даного рішення суду 07.08.2014 проведено перерахунки розміру пенсії позивача та 08.08.2014 року нараховано доплату пенсії в сумі 17442,69 грн., яка зарахована на поточний рахунок позивача в липні 2019 року згідно з Порядком погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649 та Порядком ведення обліку рішення суду у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, затвердженим правлінням Пенсійного фонду України від 26.09.2018 № 20-1.

По-друге, посилаючись на положення ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати», п.1, п.2, абз.1 п.4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, відповідач вказує, що позивач не має права на отримання компенсації втрати частини доходів, оскільки відсутня обов`язкова умова, зокрема, утворена доплата має характер разового платежу.

Таким чином, на думку відповідача, враховуючи, що утворена доплата має характер разового платежу, а поточна пенсія нараховувалась та виплачувалась своєчасно, зазначена сума боргу ніяким чином не може бути використана в контексті ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати».

Крім того, як зазначив відповідач, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2014 року по справі №2-а-116/11/1507 не покладено на Головне управління жодних зобов`язань щодо компенсації втрати частини доходів позивача.

По-третє, у відзиві на позовну заяву також зазначено, що вимога позивача про виплату конкретних сум є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, оскільки лише до компетенції Головного управління входить повноваження розрахунку пенсійних виплат та відповідних похідних від них сум, а втручання в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства. При цьому, як зауважив відповідач, самостійний розрахунок позивачем інфляційних втрат та 3% річних є неналежним доказом по справі через виключну компетенцію Головного управління щодо здійснення таких розрахунків.

По-четверте, відповідач зазначає, що вимога позивача про стягнення з Головного управління на користь позивача інфляційних втрат (збитків) та 3% річних за своєю правовою природою є приватно-правовим спором.

Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Станом на 04 грудня 2019 року інших заяв по суті справи (відповіді на відзив та заперечень на неї), а також додаткових доказів з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ст.258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Частиною 1 статті 120 КАС України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Враховуючи наведені приписи КАС України, дана адміністративна справа вирішується судом 04.12.2019 року - в межах строку, визначеного ст.258 КАС України (58-й день із дня відкриття провадження у справі).

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї доказами, ознайомившись з відзивом відповідача на адміністративний позов, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та відзив, та перевіривши їх доказами, шо містяться у справі, суд встановив наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом ІІ групи, віднесений до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок ліквідації наслідків на ЧАЕС, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , посвідченням серії НОМЕР_3 від 30.08.2000 року, яке було перереєстровано та видано нове посвідчення №649206 від 31.01.2012 року (т.1 а.с.11-12).

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Болградського районного суду Одеської області від 02.06.2011 року у справі №2-а-116/11, позов ОСОБА_1 задовольнено; визнано дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо не проведення позивачу перерахунку раніше призначеної додаткової пенсії, виплата якої передбачена ст. 50 Закону України від 28.02.1991 року № 796-Х11 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» протиправними; стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь позивача суму не нарахованої і невиплаченої додаткової пенсії за період з 1 січня 2007 року і по 1 червня 2011 року в розмірі 11753 грн. 64 коп., зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України в Болградському районі Одеської області провести перерахунок відповідно до вимог ст. 50 Закону України від 28.02.1991 року № 796-Х11 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області проводити нарахування та виплату позивачу щомісячно, починаючи з 1 червня 2011 року, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до вимог ст.50 Закону України від 28.02.1991 року № 796 -Х11 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (т.1 а.с.15).

Судом встановлено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 року у справі №2-а-116/11/1507 скасовано постанову Болградського районного суду Одеської області від 02.06.2011 року та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання провести перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії як інваліду ІІ групи, учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії задоволено частково та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 , учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, інваліду ІІ групи, додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров`ю, відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з розрахунку 75% мінімальної пенсії за віком, розмір якої встановлений Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 січня 2007 року до встановлення іншого законодавчого регулювання, визначеного Законами України, які відповідатимуть нормам Конституції України, щодо виплати додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров`ю; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено (т.1 а.с.14).

На виконання рішення Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 року, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області 07.08.2014 проведено перерахунки розміру пенсії позивача, починаючи з 01.01.2007 року по 22.07.2011 року, що підтверджується матеріалами пенсійної справи позивача та не заперечується сторонами у заявах по суті справи (т.1 а.с.36-54).

08.08.2014 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області здійснено розрахунок на доплату (виплату) пенсії ОСОБА_1 за період січень 2007 -липень 2011, яким нараховано доплату пенсії позивачу в сумі 17442,69 грн. (т.1 а.с.55).

Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 16.04.2015 року відмолено у задоволенні подання старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області про встановлення або заміну способу та порядку виконання рішення суду від 09.07.2014 року, на підставі якого 29.09.2014 року Болградським районним судом Одеської області видано виконавчий лист №2-а-116/11. При цьому, як вбачається з вказаної ухвали суду, у поданні державний виконавець просив суд змінити спосіб та порядок виконання шляхом заміни зобов`язання провести перерахунок та виплату додаткової пенсії на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області конкретної суми додаткової пенсії у розмірі 17442,69 грн. (т.1 а.с.15).

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою від 23.01.2019 року, в якій просив виконати приписи, викладені в постанові Одеського апеляційного адміністративного суду у справі №2-а-116/11/150, провести перерахунок та виплатити заборгованість по основній та додатковій пенсії за шкоду, завдану здоров`ю, за період з 01 січня 2007 року по теперішній час, з врахуванням індексації внаслідок інфляції, яка офіційно відбувалася в Україні (т.1 а.с.16).

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області у відповідь на вказану заяву надіслало позивачу лист від 12.02.2019 року №184/Д-11 (т.1 а.с.17), в якому зазначило, що Головним управлінням на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 року позивачу проведено 08.08.2014 року перерахунок додаткової пенсії позивача за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з розрахунку 75% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 01.01.2017 року по 22.07.2011 року. При цьому, зазначено, що перерахунок проведено до дати, з якої відбулися зміни у пенсійному законодавстві, як встановлено рішенням суду, оскільки з 23.07.2011 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 року №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету».

У листі відповідача від 12.02.2019 року №184/Д-11 також вказано, що за зазначений період нарахована доплата в сумі 17442,69 грн., яка буде виплачена згідно з Порядком погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649 та Порядком ведення обліку рішення суду у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, затвердженим правлінням Пенсійного фонду України від 26.09.2018 року №20-1.

Щодо нарахування компенсації втрати частини грошових доходів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області у листі від 12.02.2019 року №184/Д-11, із посиланням на ст.2 Закону України від 19.10.2000 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що поточна пенсія нараховувалась та виплачувалась своєчасно, а позивач вимагає виплату компенсації частини доходів, отримання яких вирішено в судовому порядку, у зв`язку із чим відсутні законні підстави для компенсації втрати таких доходів.

Відповідно до повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України №Д16997-С1 про доручення на одноразову виплату пенсії (допомоги) пенсіонеру на суму 17442,69 грн. за пенсійною справою №16997, ОСОБА_1 виплачено суму недоотриманої пенсії за рішенням суду за період з 01.01.2007 року по 22.07.2011 року у розмірі 17442,69 грн. згідно платіжного документа №14598 від 16.07.2019 року (т.1 а.с.56).

З виписки по картковому рахунку позивача від 19.07.2019 року вбачається, що 16.07.2019 року на картковий рахунок позивача здійснено безготівкове зарахування недоотриманої пенсії за рішенням суду за період з 01.01.2007 р. по 22.07.2011 р. без ПДВ у розмірі 17442,69 грн. (т.1 а.с.23-24). Вказані кошти знято позивачем «як видача готівки» 19.07.2019 року, що також підтверджується відповідною випискою по картковому карунку.

15 серпня 2019 року позивач звернувся з електронним зверненням до відповідача, в якому зазначив, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду у справі №2-а-116/11/1570 від 09.07.2014 року йому проведено перерахунок додаткової пенсії, та 19.07.2019 року на його банківський рахунок на виконання рішення Одеського апеляційного адміністративного суду у справі №2-а-116/11/1570 від 09 липня 2014 року Державна казначейська служба України перерахувала кошти в сумі 17900,00 грн. У зв`язку із чим, позивач просив повідомити: з яких критеріїв йому нараховано зазначену суму, який період охоплює ця сума та чи враховувався встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (т.1 а.с.57-58).

У відповідь на електронну заяву позивача відповідач направив позивачу лист за №2004/Д-11 від 29.08.2019 року, який за своїм змістом є аналогічним змісту листа відповідача від 12.02.2019 року №184/Д-11, окрім повідомлення у листі від 29.08.2019 року щодо зарахування на поточний рахунок позивача у липні 2019 року не донарахованої доплати у сумі 17442,69 грн. згідно з Порядком погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649.

Також, у листі відповідача за №2004/Д-11 від 29.08.2019 року, останній повідомив позивача про відсутність законних підстав для компенсації втрати частини доходів, отримання яких вирішено в судовому порядку (т.1 а.с.18,59).

Не погоджуючись із діями Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у нарахуванні та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, позивач звернувся з даною позовною заявою до суду.

Вирішуючи дану справу та надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами врегульовано, зокрема, але не виключно, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 9 липня 2003 року, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №159 від 21.02.2001 року, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пунктом 2 Порядку №159 визначено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Відповідно до п. 3 Порядку №159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Згідно з п.4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Вказані положення узгоджуються із ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», відповідно до якої сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п.5 Порядку №159 передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та п.7 Порядку №159 компенсація проводиться за рахунок джерел, з яких здійснюються відповідні виплати, а саме:

- власних коштів - підприємствами, установами та організаціями, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднаннями громадян;

- коштів відповідного бюджету - підприємствами, установами та організаціями, що фінансуються чи дотуються з бюджету;

- коштів Пенсійного фонду, фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.

Отже, основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі, пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 24 жовтня 2011 року № 6-38цс-11, від 18 листопада 2014 року № 21-518а14, від 11 липня 2017 року № 21-2003а16 та підтримана у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 року у справі №522/5664/17, від 20.02.2018 року у справі № 336/4675/17, від 21.06.2018 року у справі №523/1124/17, від 03.07.2018 року у справі №521/940/17 та від 15.08.2018 року у справі №653/3356/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається зі змісту ст. 5 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» своєчасно не отриманий з вини громадянина доход компенсації не підлягає.

З аналізу наведених норм вбачається, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації громадянину частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

При цьому, дія зазначених вище нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Крім того, як вже зазначено судом, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, тобто, чи самим підприємством, установою чи організацією добровільно або на виконання судового рішення.

Нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплат.

Використане у статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 03 липня 2017 року (справа №521/940/17), у постанові від 24 січня 2019 року (справа №159/1615/17).

Так, матеріалами справи підтверджено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 року у справі №2-а-116/11/1507 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 , учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, інваліду ІІ групи, додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров`ю, відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з розрахунку 75% мінімальної пенсії за віком, розмір якої встановлений Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 01 січня 2007 року до встановлення іншого законодавчого регулювання, визначеного Законами України, які відповідатимуть нормам Конституції України, щодо виплати додаткової пенсії за шкоду, завдану здоров`ю.

При цьому, у постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 року зазначено, зокрема, що: «…Апеляційний суд встановив, що позивач є інвалідом ІІ групи, віднесений до 1-ї категорії осіб, які постраждали внаслідок ліквідації наслідків на ЧАЕС, перебуває на пенсійному обліку в ГУПФУ в Одеській області, отримує пенсію по інвалідності за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та додаткову пенсію за шкоду, завдану здоров`ю відповідно до ст.50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що сторонами по справі не оспорюється та підтверджено матеріалами справи.

Апеляційний суд встановив, та сторонами не оспорюється право позивача на отримання додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, що передбачено ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а предметом спору є розмір зазначених пенсійних виплат…».

Вказане рішення суду виконано відповідачем в частині проведення перерахунку у серпні 2014 року, а саме:

- 07.08.2014 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області проведено перерахунки розміру пенсії позивача, починаючи з 01.01.2007 року по 22.07.2011 року;

- 08.08.2014 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області здійснено розрахунок на доплату (виплату) пенсії ОСОБА_1 за період січень 2007 - липень 2011, яким нараховано позивачу доплату пенсії в сумі 17442,69 грн.

В частині виплати нарахованої суми пенсії, рішення суду виконано відповідачем 16.07.2019 року, а саме позивачу перераховано на його картковий рахунок здійснену за період з 01.01.2007 року по 22.07.2011 року доплату пенсії у розмірі 17442,69 грн.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що несвоєчасність нарахування та виплати позивачеві вищевказаної суми недоплаченої додаткової пенсії у розмірі 17442,69 грн. відбулась у зв`язку із неправомірною відмовою відповідача у проведені перерахунку пенсії відповідно до ст. ст. 50, 54, 59 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до яких інваліди ІІ групи мають отримувати пенсію в розмірі не нижче 8 мінімальних пенсії за віком, та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, що підтверджується постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 09.07.2014 року у справі №2-а-116/11/1507, яка набрала законної сили.

З урахуванням зазначеного, вбачається, що перерахунок та виплата пенсії з порушенням встановленого строку відбулася з причин, що не залежали від позивача, у зв`язку із чим останній має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасним отриманням щомісячних пенсійних виплат, донарахованих йому на підставі рішення суду, а отже дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії є протиправними.

При цьому, доводи відповідача стосовно того, що перерахунок пенсії позивача на виконання судового рішення не є доходом в розумінні ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а має характер одноразової виплати, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на Законі, оскільки вказані кошти нараховані в результаті здійснення перерахунку додаткової пенсії позивача відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та відновлення прав позивача, порушених при виплаті пенсії у розмірі меншому, ніж передбачено законодавством. Тобто вказана сума є доходом в розумінні статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Висновки аналогічного змісту містяться у постанові Верховного Суду від 03.07.2018 року у справі № 521/940/17.

Суд також зазначає, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При розгляді справи суд також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні по справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02), у пунктах 21, 24 якого Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини»). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Відповідно до ст.7 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Отже, оскільки позивачу здійснено донарахування пенсії на підставі рішення суду за період з 01.01.2007 року по 22.07.2011 року, виплата якої відбулась лише у липні 2019 року не з вини позивача, з урахуванням безпідставної відмови відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Разом з цим, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 67341 грн. 82 коп. інфляційних нарахувань (збитків) та 6565 грн. 84 коп. (3% річних) за користування грошовими коштами, у зв`язку з порушенням строків виплати пенсійного забезпечення за період з 01.01.2007 року по 19.07.2019 року, суд виходить з наступного.

По-перше, суд зазначає, що виключно до компетенції Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області входить повноваження щодо здійснення розрахунку пенсійних виплат та відповідних похідних від них сум, а втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади буде виходити за межі завдань адміністративного судочинства.

Так, відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти, які дають суб`єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Як вбачається зі змісту Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо виконання дискреційних повноважень адміністративними органами від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень, наділений дискреційними повноваженнями, тобто повноваженнями з певним ступенем свободи адміністративного органу при прийнятті рішення, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Суд зазначає, що розрахунок суми компенсації за період з 01.01.2007 по 19.07.2019 року у розмірі 67341 грн. 82 коп. інфляційних нарахувань (збитків) та 6565 грн. 84 коп. (3% річних) за користування грошовими коштами здійснений самостійно позивачем (т.1 а.с.19-22). Відповідачем такий розрахунок взагалі не проводився.

Таким чином, оскільки відповідачем не було здійснено нарахування позивачу розміру компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків виплати належних сум пенсійного забезпечення, у суду відсутні підстави як для стягнення, так й для зобов`язання відповідача здійснити відповідне нарахування у певному розмірі.

По-друге, суд зазначає, що розрахунок суми компенсації здійснено позивачем за період з 01.01.2007 по 19.07.2019 року.

Як вже зазначено судом, відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Судом встановлено, що на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 липня 2014 року по справі № 2-а-116/11/1507, відповідачем 07 та 08 серпня 2014 року нараховано позивачу доплату пенсії в сумі 17442,69 грн. внаслідок здійснення перерахунку додаткової пенсії позивача за період з 01.01.2007 року по 22.07.2011 року, в той час як виплата позивачу (перерахування на його картковий рахунок) донарахованої пенсії відбулась 16.07.2019 року, а 19.07.2019 року позивачем були зняті «готівкою» з його карткового рахунку перераховані кошти.

Отже, здійснений позивачем розрахунок не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позивач помилково зазначив період розрахунку компенсації за період з 01.01.2007 року по 19.07.2019 року.

По-третє, заявляючи вимогу про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 67341 грн. 82 коп. інфляційних нарахувань (збитків) та 6565 грн. 84 коп. (3% річних) за користування грошовими коштами, у зв`язку з порушенням строків виплати пенсійного забезпечення, позивач обґрунтовує її, як вимогами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», так і положеннями ст.ст.625,1166 Цивільного кодексу України.

При цьому, як вже зазначено судом, згідно з п.4 Порядку №159 та ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Вказані положення Порядку №159 та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» не містять у складі такої компенсації 3% річних за користування коштами.

Суд вважає помилковими посилання позивача на норми ст.625 ЦК України щодо нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат з наступних підстав.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічну правову позицію наведено Верховним Судом у справі №2а-11853/10/1570 від 18.07.2018 р. (провадження №К/9901/11867/18), яка в силу ч.5 ст.242 КАС України обов`язковою для суду для застосування у даній справі.

Тобто, основною умовою застосування вказаної норми права є цивільно-правовий характер відносин між сторонами, який би, серед іншого, полягав у простроченні виконання грошового зобов`язання, що випливає з правовідносин, що мають цивільний (приватний) а не публічний характер.

Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини.

В свою чергу, правовідносини щодо нарахування компенсації за несвоєчасно сплачену пенсію не регулюються Цивільним кодексом України .

Натомість, як вже встановлено судом, між позивачем і відповідачем існують правовідносини щодо невиплати компенсації згідно Порядку №159 та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

В свою чергу, посилання позивача на висновки Верховного Суду України щодо застосування ст.625 ЦК України, до зазначених правовідносин не застосовуються.

Викладене вище свідчить про те, що зазначені спірні правовідносини між сторонами у справі виникли не з договірних грошових зобов`язань, а отже, норми Цивільного кодексу України в частині відповідальності за порушення грошового зобов`язання боржника перед кредитором не можуть бути застосовані у даних спірних правовідносинах в частині вирішення спору щодо компенсації втрати частини доходів.

Тобто, за результатами розгляду вказаної справи, встановлено відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачем як суб`єктом владних повноважень та відсутність цивільного правопорушення з боку відповідача.

Отже, спірні правовідносини не відносяться до цивільних, не засновані на договірних зобов`язаннях, а являються публічно-правовими, регулюються нормами спеціального законодавства, зокрема, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а відтак, підстави для застосування ст. 625 України відсутні.

Також, правовою підставою для позову позивач зазначив, в тому числі, ст.1166 Цивільного кодексу України. Зазначена норма регулює недоговірні відносини - відносини, підставою виникнення яких є сам факт заподіяння шкоди. При цьому інші підстави виникнення зобов`язань відсутні.

Суд при розгляді даної справи та вирішенні вимоги позивача про стягнення коштів з відповідача враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року по справі №452/3296/16-ц дійшла наступного висновку щодо застосування ст.1166 ЦК України у правовідносинах щодо несвоєчасної виплати суми пенсії: «…правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому несплачена позивачеві сума пенсії, що підлягає стягненню на його користь за рішенням суду, не може вважатися майновою шкодою в розумінні статті 1166 ЦК України, а є сумою нарахованої пенсії, яка підлягає виплаті в порядку виконання постанови суду, відтак зазначені норми права не застосовуються до спірних правовідносин».

Враховуючи викладене, та з огляду на вищевикладені положення законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд зазначає, що сума компенсації, не виплачена відповідачем, не є майновою шкодою.

Таким чином, норми ст.ст. 625, 1166 ЦК України не підлягають застосуванню у даних правовідносинах.

Отже, доводи позивача, викладені в позовній заяві, зокрема, що компенсація йому повинна бути виплачена як інфляційні нарахування (збитки) та 3% річних за користування грошовими коштами, у зв`язку з порушенням строків виплати пенсійного забезпечення за період з 01.01.2007 року по 19.07.2019 року, ґрунтуються на неправильному та помилковому тлумаченні позивачем норм матеріального права, та невірному визначенні періоду стягнення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, та оскільки Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області розрахунок суми компенсації втрати частини доходів у вигляді пенсії за період з 01.01.2007 по 22.07.2011 року, за який здійснювалась відповідна доплата пенсії, взагалі не здійснювався, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суми компенсації втрати частини доходів у вигляді пенсії за період з 01.01.2007 року по 19.07.2019 року у розмірі 67341 грн. 82 коп. інфляційних нарахувань (збитків) та 6565 грн. 84 коп. (3% річних) задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно з ч.2 ст. 9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки нараховані та виплачені суми пенсії за минулий час є тим доходом, що не був отриманий позивачем з вини відповідача - Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області, суд вважає, що наявні підстави для здійснення позивачу нарахування та виплати компенсації втрати частини доходу відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.

З огляду вказані норми КАС України та на встановлені судом обставини справи, оскільки відповідачем як суб`єктом владних повноважень позивачу здійснено донарахування пенсії на підставі рішення суду, а виплата відбулась лише у липні 2019 року не з вини позивача, суд вважає необхідним для повного захисту прав та інтересів позивача на підставі ч. 2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Одеській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати пенсії за період з 01.01.2007 року по 22.07.2011 року у розмірі та у порядку, визначених відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Решта доводів позивача та відповідача висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву в частині відсутності у відповідача права на отримання компенсації втрати частини доходів є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають положенням чинного законодавства.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України "Про судовий збір", відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 72, 77, 78, 90, 120, 139, 193, 241-246, 255, 258, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання дій протиправними та стягнення компенсації втрати частини доходів - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати додаткової пенсії за період з 01.01.2007 року по 22.07.2011 року у розмірі 17442,69 грн.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, адреса: 65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку виплати пенсії у сумі 17442,69 грн. за період з 01.01.2007 року по 22.07.2011 року, у розмірі та у порядку, визначених відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.М. Соколенко

.