Справа № 448/158/18
Суддя: Білоус Ю. Б.
Дата ухвалення: 2018-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
18.12.2018 року м.Мостиська
Мостиський районний суд Львівської області в складі:
головуючий суддя Білоус Ю.Б.,
за участю секретаря судового засідання Романченко І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мостиська справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, третя особа в.о. заступника начальника Львівської митниці ДФС - начальник Управління ПМП та МВ Скоромний Ярослав Ігорович, про скасування постанови в справі про порушення митних правил,
учасники справи:
представник позивача-адвокат Гавенко Б.І.,
відповідач Львівська митниця ДФС,
представник відповідача, - не з`явився,
третя особа в.о. заступника начальника Львівської митниці ДФС - начальник Управління ПМП та МВ Скоромний Я.І., - не з`явився,
В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що справа про порушення митних правил була розглянута з порушенням процесуальних вимог. Зокрема, протокол по даній справі про порушення митних правил складений 29.07.2017р., а постанова в справі про порушення митних правил винесена тільки 21.08.2017 року, що є грубим порушенням ст.525 МК України, згідно якої справа про порушення митних правил розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання посадовою особою митного органу матеріалів, необхідних для вирішення справи.
Також вказує, що посадовою особою митниці було порушено вимоги ст.489 МК України згідно якої посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Однак цього зроблено не було.
Крім того, зазначає, що статтею 467 МК України визначено, що якщо справи про порушення митних правил відповідно до статті 522 цього Кодексу розглядаються органами доходів і зборів, адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше, ніж через шість місяців з дня вчинення правопорушення, а у разі розгляду органами доходів і зборів справ про триваючі порушення митних правил, у тому числі передбачені статтями 469, 477-481, 485 цього Кодексу, - не пізніше, ніж через шість місяців з дня виявлення цих правопорушень.
Вважає, що оскільки правопорушення, передбачене ч.3 ст.470 МК України, не зазначене в цьому переліку, а отже не може вважатися триваючим, так як пов`язане з перевищенням встановленого статтею 95 МК України строки доставки товарів, транспортних засобів більше ніж на 10 діб і вважається вчиненим та закінченим по суті на одинадцятий день після настання строку доставки, передбаченого ст. 95 МК України. Таким чином, вказане правопорушення не може вважатися триваючим, оскільки вважається закінченим із настанням конкретної календарної дати, в даному випадку правопорушення було вчинене і закінчене по своєму складу ОСОБА_1 28.02.2016року, отже і строк накладення адміністративного стягнення за дане порушення митних правил могло бути накладено не пізніше 6 місяців з дня його вчинення, тобто не пізніше 28.08.2016р.
Стверджує, що позивач ОСОБА_1 при розгляді оскаржуваної постанови заперечувала свою причетність до вчинення вказаного правопорушення, оскільки, як зазначала представникам Львівської митниці ДФС їхала за кордон у автомобілі в якості пасажира, посвідчення водія ніколи не отримувала, однак відповідач дане заперечення позивача до уваги не взяв, винісши вищевказану постанову.
З огляду на вищенаведене просить спірну постанову визнати протиправною та скасувати.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник-адвокат Гавенко Б.І. підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача - Львівської митниці ДФС в судове засідання не з`явився, проте подав до суду відзив на позов, в якому, зокрема, щодо покликання позивача на те, що нею не ввозився жодний транспортний засіб на митну територію України зазначає, що згідно інформації, яка міститься в єдиній автоматизованій інформаційній системі (ЄАІС) Департаменту митної справи ДФС України вищевказаний транспортний засіб ввезла на митну територію України саме гр. ОСОБА_1 .
Стверджує, що оскільки на момент ввезення позивачем вище зазначеного транспортного засобу митні органи не перевіряли документи у пасажирів транспортного засобу, а лише у водія, за умови не подання позивачем документів у якості водія транспортного засобу, у посадової особи митниці була б відсутня фізична можливість внести таку інформацію, яка є достовірною. Позивач ОСОБА_1 не надала ні митниці, ні до суду жодних документів на підтвердження того, що нею не ввозився вищевказаний транспортний засіб на митну територію України.
Також зазначає, що твердження позивача про пропуск строку притягнення її до відповідальності є безпідставним, оскільки порушення, передбачене ч.3 ст.470 МК України, вчинене позивачем є триваючим, а днем виявлення такого правопорушення є фіксація в протоколі про порушення митних правил, а тому в силу ст.467 МК України строк накладення адміністративного стягнення обчислюється саме з дня виявлення. Вважає, що Львівською митницею ДФС правомірно притягнуто Т ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, а тому просить відмовити у позові в повному обсязі.
Третя особа в.о. заступника начальника Львівської митниці ДФС Скоромний Я.І. був своєчасно та належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явився, не повідомив про причини своєї неявки та не надіслав клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи у його відсутності.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника Гавенка Б.І., дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, суд приходить до наступного висновку.
Кожна особа, як вказується у ч.1 ст.24 МК України, має право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів доходів і зборів, їх посадових осіб та інших працівників, якщо вважає, що цими рішеннями, діями або бездіяльністю порушено її права, свободи чи інтереси.
Відповідно до ст.529 МК України постанова митниці у справі про порушення митних правил може бути оскаржена до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, або до місцевого загального суду як адміністративного суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.
У ч.6 ст.530 МК України зазначається, що перевірка законності та обґрунтованості постанови у справі про порушення митних правил судом здійснюється у порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.
Виходячи з вимог ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на зазначену норму суд під час розгляду справи щодо оскаржень рішень, дій чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинен перевірити їх відповідність усім зазначеним вимогам.
У відповідності до вимог ст.192 МК України ОСОБА_1 не зверталася до Львівської митниці ДФС із повідомленням про неможливість вивезення транспортного засобу за митну територію України.
Відповідних документів, що підтверджують факт аварії, дії обставин непереборної сили або протиправних дій третіх осіб, визначених статтею 460 Митного кодексу України, зазначеною особою подано не було.
Даним протоколом констатовано, що ОСОБА_1 не доставила товар-транспортний засіб марки «VW Jetta», VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , до митного органу призначення, чим перевищила встановлений Митним кодексом У країн строк доставки транспортних засобів, що перебувають під митним контролем, до митного органу призначення терміном більше ніж на 10 діб, і такі її дії кваліфіковано за ч.3 ст.470 МК України.
Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Правовідносини у справі регулюються Митним Кодексом України.
Згідно із ч. 1 ст. 90 Митного кодексу України, транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 95 МК України для автомобільного транспорту строк транзитних перевезень становить 10 діб. Частиною другою цієї статті встановлено, що до цього строку не включаються 1) час дії обставин, зазначених у статті 192 цього Кодексу; 2) час зберігання товарів під митним контролем (за умови інформування органу доходів і зборів, який контролює їх переміщення); 3) час, необхідний для здійснення інших операцій з товарами, у випадках, передбачених цим розділом (за умови інформування органу доходів і зборів, який контролює переміщення цих товарів).
Частиною першою статті 192 МУ передбачено, що якщо під час перевезення товарів транспортний засіб внаслідок аварії або дії обставин непереборної сили не зміг прибути до органу доходів і зборів призначення, допускається вивантаження товарів в іншому місці. При цьому перевізник зобов`язаний: 1) вжити всіх необхідних заходів для забезпечення збереження товарів та недопущення будь-якого їх використання; 2) терміново повідомити найближчий орган доходів і зборів про обставини події, місцезнаходження товарів і транспортного засобу.
Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 102 Митного кодексу України, митний режим транзиту завершується вивезенням товарів, транспортних засобів комерційного призначення, поміщених у цей митний режим, за межі митної території України. Таке вивезення здійснюється під контролем митного органу призначення. Митний режим транзиту також завершується поміщенням товарів, транспортних засобів комерційного призначення в інший митний режим при дотриманні вимог, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч.3 ст.470 Митного кодексу України перевищення встановленого статтею 95 цього Кодексу строку доставки товарів, транспортних засобів комерційного призначення, митних або інших документів на ці товари більше ніж на десять діб, а так само втрата цих товарів, транспортних засобів, документів чи видача їх без дозволу органу доходів і зборів, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Однак, вказані дії позивач не виконала та згідно з даними АСМО «Інспектор» та ЄАІС ДФС України зазначений транспортний засіб з митної території України станом на 29.07.2017 року (тобто на момент складення протоколу про порушення митних правил) не вивозився та у інший митний режим, згідно з нормами чинного законодавства - не поміщений, а тому, на переконання суду, остання перевищила встановлений статтею 95 МК України строку доставки транспортних засобів більше ніж на десять діб, тобто вчинила порушення митних правил, передбачене ч.3 ст.470 МК України.
Обставини, передбачені частиною другою статті 95 МК України у справі встановлені не були.
Щодо покликань позивача про вчинення щодо неї третьою особою незаконних дій, що полягали у ввезенні на її ім`я та без її згоди автомобіля з іноземною реєстрацією та внесення службовими особами митного органу завідомо неправдивих відомостей до електронних журналів пунктів пропуску, то такі не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на те, що стороною позивача не надано жодних доказів в підтвердження зазначених обставин. У матеріалах справи відсутні і відомості щодо факту звернення позивача ОСОБА_1 у правоохоронні органи з приводу зазначеної події. Крім того, згідно з ч.6 ст.78 КАС України підставою для звільнення від доказування може бути вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили.
Твердження позивача ОСОБА_1 щодо відсутності у неї права на керування транспортним засобом не можна вважати обґрунтованими, оскільки наявність права на керування транспортним засобом не входить до переліку документів, необхідних для здійснення митного контролю та оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України. Відсутність у позивача посвідчення водія на право керування транспортним засобом не спростовує факту ввезення нею на територію України транспортного засобу, оскільки з її слів вона перетинала кордон у присутності інших осіб, що не виключає об`єктивних можливостей залучити для ввезення в Україну автомобіля одного із цих осіб в якості водія, чого не заборонено законодавством України.
Суд наголошує, що необізнаність особи, яка ввезла автомобіль на територію України, про теперішнє місцезнаходження автомобіля не звільняє її від відповідальності за вчинення правопорушення за частиною 3 статті 470 МК України.
Щодо твердження позивача в адміністративному позові про порушення відповідачем вимог ст. 525 МК України, відповідно до якої справа про порушення митних правил розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання посадовою особою органу доходів і зборів або судом (суддею) матеріалів, необхідних для вирішення справи, слід зазначити наступне.
Відповідно до ст.488 МК України провадження у справі про порушення митних правил вважається розпочатим з моменту складення протоколу про порушення митних правил.
Згідно вимог ст.525 МК України, справа про порушення митних правил розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання посадовою особою органу доходів і зборів або судом (суддею) матеріалів, необхідних для вирішення справи.
Відповідно до ст.523 МК України від імені митниць справи про порушення митних правил розглядаються керівниками цих митниць або їх заступниками, а від імені центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, - посадовими особами, уповноваженими на це відповідно до посадових інструкцій, або іншими особами, уповноваженими на це керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.
Враховуючи наведене, визначений ст.525 МК України п`ятнадцятиденний термін розгляду справи про порушення митних правил розпочинається з дня отримання справи керівником митниці або його заступниками, та не охоплює строки тривалості самого провадження у справі про порушення митних правил.
Також спірним питанням у даній справі є правомірність застосування до позивача адміністративного стягнення за порушення митних правил, в частині строку його застосування.
За змістом частини першої статті 467 МК України якщо справи про порушення митних правил відповідно до статті 522 цього Кодексу розглядаються органами доходів і зборів, адміністративне стягнення за порушення митних правил може бути накладено не пізніше, ніж через шість місяців з дня вчинення правопорушення, а у разі розгляду органами доходів і зборів справ про триваючі порушення митних правил, у тому числі передбачені статтями 469, 477 - 481, 485 цього Кодексу, - не пізніше, ніж через шість місяців з дня виявлення цих правопорушень.
З аналізу зазначеної норми видно, що перелік триваючих правопорушень не є вичерпним, а лише конкретизуючим щодо окремих статей.
При цьому, в положеннях Митного кодексу України не міститься визначення триваючого правопорушення.
Триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно скоює правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків.
Діяння (бездіяльність) позивача щодо не вивезення транспортного засобу, що перебуває під митним контролем, за межі території України, характеризуються тривалим невиконанням встановленого Митним Кодексом України обов`язку. Вчиняючи такі діяння, позивач перебував у стані безперервного порушення закону, тому відповідне порушення не може вважатись таким, що носить разовий характер.
Отже, не вивезення транспортного засобу, що перебуває в режимі транзиту, та щодо якого існує обов`язок вивезення за межі митної території протягом 10-денного строку, є триваючим правопорушенням, оскільки в даному випадку особа перебуває в безперервному стані протиправної бездіяльності через невиконання свого обов`язку.
Приймаючи до уваги те, що позивачем ОСОБА_1 не виконано обов`язку щодо вивезення транспортного засобу за межі митної території України, - правопорушення є триваючим, а тому доводи позивача що правопорушення, передбачене частиною 3 статті 470 Митного кодексу України не може розглядатись як триваюче і вважається вчиненим на 11 день - є необґрунтованими.
Оскільки позивач ввезла транспортний засіб на митну територію України в режимі транзиту 17.02.2016 року, то кінцевим терміном його вивезення за межі митної території України є 27.02.2016року, однак позивачем такий обов`язок виконаний не був.
При цьому, станом на момент виявлення правопорушення, обов`язок позивача щодо вивезення транспортного засобу за межі території України протягом 10 діб, встановлений пунктом 1 частини першої статті 95 МК України, виконаний не був, що також не спростовано самим позивачем.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.10.2018р. по справі №448/234/16-а.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч.2 ст.74 КАС України (допустимість доказів) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
У відповідності до ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Однак, в порушення вимог ч.1 ст.77 КАС України, позивачем ОСОБА_1 в ході розгляду даної справи не представлено достатніх, достовірних, належних та допустимих доказів в підтвердження обставин, на яких ґрунтуються її позовні вимоги.
Керуючись ст.ст. 2, 6, 9, 72-77, 241, 243 - 246, 250 КАС України, суд -
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Восьмого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Мостиський районний суд Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили: «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус

Повний текст рішення складено 28.12.2018 року.