Справа № 640/11436/19
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 листопада 2019 року № 640/11436/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправною відмову відповідача у призначенні позивачу пенсії за вислугу років за заявою від 02.11.2018;

зобов`язати відповідача призначити, нарахувати та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років відповідно до вимог статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ в редакції від 26.07.2001, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, без обмеження граничного розміру з урахуванням середньомісячної суми виплат обчисленої за останні 24 календарні місяці роботи перед звільненням за призначенням пенсії, яка становить 79 331,24 грн. відповідно до довідки прокуратури Чернігівської області від 01.11.2018 №18-62, починаючи з 02.11.2018 (з дня звернення за пенсією), а в подальшому довічно здійснювати належні йому виплати пенсії за вислугу років щомісячно.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02.11.2018 позивач звернувся до ГУ ПФУ у м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ в редакції від 26.07.2001, проте відповідач, посилаючись на статті 15, 86 Закону України «Про прокуратуру», а саме на відсутність 24 років вислуги, відмовив у призначенні такої пенсії.

Позивач не погоджується з таким рішенням відповідача, у зв`язку з тим, що його загальний стаж роботи становить 26 років 2 місяці 18 днів, а за вислугою років 20 років 8 місяців 29 днів, що підтверджується трудовою книжкою.

Позивач вважає, що у нього є всі законні підстави для призначення пенсії за вислугу років за Законом України «Про прокуратуру» 1991 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Вказаною ухвалою відповідачу надано час для подачі відзиву протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Представником Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві подано до суду відзив на позовну заяву, в якому не погоджується з позовними вимогами та вважає їх необґрунтованими. Представник відповідача зазначив, що оскільки у позивача відсутній необхідний стаж роботи за вислугою років та стаж роботи на посадах прокурорів, тому законних підстав для призначення та виплати йому пенсії за вислугою років немає. Крім того, звернув увагу на те, що позивач у позові помилково посилається на норми Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001), оскільки на момент звернення із заявою про призначення йому пенсії вказана норма втратила чинність. Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій зазначив, що наведені у відзиві аргументи відповідача не відповідають обставинам, наведеним ним у позовній заяві. Позивач зазначив, що у нього достатньо стажу за вислугою років, необхідного для призначення йому пенсії та у відповідності до Закону України «Про прокуратуру» 1991 року має право на пенсію. Водночас, вважає, що Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ, статтею 86 якого збільшено стаж роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, у порівнянні зі статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, звужує його права, закріплені в Конституції України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві 02.11.2018 із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції від 26.07.2001) у розмірі 90% від суми місячного заробітку без обмежень граничного розміру.

Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві листом від 17.12.2019 за вих. №135148/03 відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

У листі відповідачем зазначено, що відповідно до статті 86 вказаного Закону прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років. Також, у наведеному листі зазначено, що управлінням розглянуто подані документи, згідно яких стаж позивача за вислугою років складає 17 років, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів 8 років 7 місяців. Враховуючи викладене, відповідачем відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного стажу.

Вважаючи протиправною відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років, позивач звернувся за захистом порушених, на його думку, прав з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру (в редакції від 05.11.1991, що діяла до 01.10.2011) встановлено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугою років незалежно від віку. Пенсія призначається у розмірі 80 процентів від суми їхньої місячної заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 процентів місячного заробітку. Призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв`язку з підвищенням заробітної плати прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок пенсії проводиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ, який набрав чинності 01.10.2011, внесено зміни до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

З 15 липня 2015 року стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VI.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії 02.11.2018 спірні правовідносини підлягають вирішенню за нормами Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VI.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2019 року у справі № 607/14300/16-а.

Відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VI прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

Таким чином, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 1 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того, чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Станом на дату звернення позивача до Пенсійного фонду необхідними умовами для призначення йому пенсії за вислугу років були: а) вислуга років - 24 роки; б) стаж на посадах прокурорів - 14 років.

Позивач вважає, що набув право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції, що діяла з 26 липня 2001 року. Подальші зміни у законодавстві, на думку позивача, не підлягають застосуванню, оскільки звужують зміст та обсяг набутого ним права на пенсію.

Відповідно до статті 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Таким чином, Конституцією України передбачено недопущення звуження змісту та обсягу саме існуючих прав і свобод.

Разом з тим, на час набрання чинності законами України «Про внесення змін до Закону України «Про прокуратуру»» та «Про прокуратуру» № 1697-VII позивач не набув права на пенсію за вислугу років на умовах, визначених статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII у редакції, що діяла з 26 липня 2001 року.

На час набрання чинності вказаними законами (2011 рік) у позивача був відсутній зазначений стаж.

Окрім того, у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази про наявність у позивача необхідного стажу за вислугу років, у тому числі стаж на посадах прокурорів, зокрема, відповідної довідки розрахунку для призначення пенсії.

У справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26 червня 2014 року, пункт 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача не було «законних сподівань», які могли б підпадати під дію статті 1 Першого протоколу.

Крім того у рішенні Європейського суду з прав людини від 3 червня 2014 року у справі «Великода проти України» Суд розглянув скаргу за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2018 року у справі №752/2806/17, від 30 серпня 2018 року у справі № 212/7438/16-а, від 31 жовтня 2018 року у справі № 638/1952/17.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що відповідач при вирішенні заяви позивача від 02.11.2018 правомірно керувався статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII та дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для призначення пенсії за вислугу років.

Згідно із частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, системно проаналізувавши норми законодавства, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, за результатами з`ясування обставини у справі та їх правової оцінки, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для його задоволення.

Відповідно, враховуючи те, що у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 243 - 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295-297 КАС України з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя В.П. Шулежко