Справа № 620/1720/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/1720/19 Головуючий у 1 інстанції: Соломко І.І.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Епель О.В. Карпушової О.В. Борейка Д.Е.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним наказу, його скасування та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ №54 від 04.06.2019 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 .

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки відповідачем не було здійснено перевірку інформації щодо країни походження позивача та не проведено аналіз джерел інформації по країні Бангладеш.

06 листопада 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Також, 21 листопада 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 17 травня 2019 року Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся до УДМС України в Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява), в якій позивач вказав причину, за якої він просить надати йому захист в Україні, а саме - конфлікт з дядьком і кузеном через розподіл землі та погрозою його вбити.

Під час процедури розгляду заяви стосовно позивача встановлено наступне:

- при зверненні з заявою надав лише копії двох сторінок паспорта для виїзду за кордон громадянина Народної Республіки Бангладеш серії НОМЕР_1 та копію довідки про перебування іноземця або особи без громадянства в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ) від 04.04.2019 р. №10; - є громадянином Народної Республіки Бангладеш, ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження та постійного проживання - Народна Республіка Бангладеш, район Сілхет, село Толтола; - за національністю бенгалець, за віросповіданням - мусульманин (сунніт); - не військовозобов`язаний, військову службу не проходив; - до кримінальної чи адміністративної відповідальності в Бангладеш не притягувався та не був засуджений судом; 17.06.2018 р. легально, за візою футбольного вболівальника, повітряним шляхом вилетів з території Народної Республіки Бангладеш до Російської Федерації; 26.06.2018 нелегально перетнув державний кордон України, без документів, поза пунктами пропуску державного кордону України.

Дзержинським районним судом м. Харкова прийнято рішення від 04.07.2018 р. у справі за № 638/9429/18 про примусове видворення позивача за межі території України та затримання з поміщенням до ПТПІ терміном на шість місяців.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27.12.2018 р. по справі № 743/1839/18 продовжено строк затримання на три місяці. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2019 р. апеляційну скаргу Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 27.12.2018 р. без змін.

З 05.07.2018 р. до 04.04.2019 р. позивач перебував у ПТПІ.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 17.05.2019 р., лише через 11 місяців після незаконного перетину державного кордону України та звільнення з ПТПІ.

Під час проведення співбесіди позивач вказав, що у разі його повернення до країни громадянської належності його життю нічого не буде загрожувати, лише земля буде належати дядьку;- ні він, ні члени його родини ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в акціях участі не брали; не має жодних доказів та документів, які би підтверджували факти переслідування або погрози переслідування; - до приїзду в Україну перебував у третій безпечній країні - Російській Федерації, де за захистом не звертався.

Управлінням міграційної служби України в Чернігівській області заява позивача була прийнята до розгляду, з позивачем проведена співбесіда, що підтверджується копією протоколу співбесіди, наявним в матеріалах справи.

04 червня 2019 р. Головним спеціалістом УДМС України в Чернігівській області зроблено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2019СN0014 громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 .

На підставі вказаних документів відповідачем встановлено, що причини та обставини, за яких заявник покинув країну громадянської належності не є такими, що підпадають під перелік підстав для визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні, відповідно до умов, що передбачені пунктами 1.13 частини першої статті 13 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За результатами розгляду матеріалів справи позивача, відповідачем прийнято наказ від 04.06.2019 р. № 54 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто, у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону.

Повідомленням № 88 позивача сповіщено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погодившись із вказаним рішенням, звернувся з позовом до адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI).

За змістом статті 1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності, або за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) такі побоювання мають бути пов`язані з ознаками расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно пункту 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 6 Закону №3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону №3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

За змістом частини п`ятої статті 10 Закону №3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що вцілому заявник заслуговує довіри.

З матеріалів справи вбачається, що 17 травня 2019 року Громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.31).

Відповідачем під час процедури розгляду заяви, аналізуючи інформацію по країні походження позивача, було встановлено, що Народна Республіка Бангладеш - це незалежна держава в Південній Азії, яка межує з Індією та М`янмою, з населенням більше 168 млн. чоловік. Столицею є місто Дакка. Відрізняється значною етнокультурною різноманітністю, офіційна мова - бенгальська. Є аграрно- індустріальною державною з економікою, що розвивається.

Бангладеш є країною з величезною густотою населення. Переважаючою національністю є етнічні бенгальці, що складають 98 % населення країни. Основними релігіями держави є - іслам (89%) та індуїзм (9,2%).

Бангладеш є правовою державою, де працює система судових та правоохоронних органів.

Бангладеш - це унітарна держава, за формою правління парламентська республіка. Незалежність від Великобританії була здобута в 1971 році. Основними партіями Бангладешу є "Ліга Авамі" та "Націоналістична партія Бангладеш" (далі - НПБ). Ці дві політичні сили ведуть боротьбу за владу в Бангладеш близько п`ятнадцяти років та почергово домінують одна над одною.

В Бангладеш не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Відповідно до офіційної інформації, викладеної в листі Міністерства закордонних справ України від 21.07.2017 р. № 640/17-500-1955, "за підсумками моніторингу та опрацювання зазначеного питання Посольством України в Індії, що покриває Бангладеш за сумісництвом, зазначена країна не є проблемною у плані забезпечення базових прав людини, у т.ч., і на політичну та громадську діяльність. Західні держави, в першу чергу, непокоїть масова нелегальна міграція з НРБ, яка фактично заохочується владою у цій країні, як спосіб зниження соціально-економічних проблем.

Для дипустанов країн ЄС та Північної Америки в Дацці та Нью-Деллі вже стала звичною практика того, що громадяни НРБ, з метою отримання візи, зловживають питанням політичного переслідування. Як правило, реакція дипмісій на подібні звернення є негативною.

Інформація про ситуацію в країні походження позивача є загальновідомою, не потребує доказування.

Згідно висновку головного спеціаліста УДМС України в Чернігівській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2019СN0014 громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 від 04.06.2019 р., під час проведення співбесіди заявник детальніше пояснив обставини, які змусили його покинути країну громадянської належності. В 2016 році у заявника розпочався конфлікт з дядьком та кузеном через розподіл землі. За словами заявника його дядько забрав всі документи на землю у батька. В січні 2018 року кузен побив заявника, внаслідок чого заявник розбив голову та зламав руку. Саме вищезазначені проблеми змусили заявника покинути країну громадянської належності.

Заявник засвідчив, як в заяві-анкеті, так і під час проведення співбесіди, що його не переслідували через політичні погляди, релігійні переконання, расу, національність, належність до певної соціальної групи, до заявника не застосовували психологічне чи фізичне насилля з боку держави - Народної Республіки Бангладеш, а також заявника не переслідували недержавні суб`єкти, його також не переслідували через його трудову діяльність, тортури, нелюдське поводження або таку поведінку чи покарання, що принижує гідність, до заявника також не застосовували (а.с. 94-103).

В матеріалах даної справи такі докази, також, відсутні та, будь - яких інших доказів, які б свідчили про здійснений на нього напад або загрозу його життю та здоров`ю, позивачем не надано.

Відповідачем у висновку, також, зазначено, що за словами заявника, він та його сім`я мали низький рівень доходу в Бангладеш. Заявник вказав, що в Україні він має можливості зробити документи та знайти роботу, а зароблені ним кошти він має намір відправляти своїм рідним (протокол співбесіди стор. 3,7). Отже, можна вважати, що основною метою виїзду заявника за кордон було працевлаштування.

Як зазначалося, за результатами розгляду матеріалів справи позивача, відповідачем прийнято наказ від 04.06.2019 р. № 54 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто, у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто, якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В силу пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Матеріали справи не містять будь-яких доказів особистого переслідування апелянта або погрози його переслідування в країні постійного проживання, позивач не надав достовірних доказів, що підтверджують його переслідування або погроз переслідування.

Доводи апелянта про те, що відповідачем не була перевірена інформація, яка надавалася ним в якості пояснення щодо його ймовірного переслідування в Бангладеш, спростовуються висновком головного спеціаліста УДМС України в Чернігівській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2019С№)014 громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 від 04.06.2019 р., оскільки, з нього вбачається, що відповідачем здійснено перевірку інформації щодо країни походження позивача та проведено аналіз джерел інформації по Бангладеш (ст. 6-10 Висновку).

Крім цього, колегія суддів зазначає, що, згідно пункту 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року), для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Таким чином, оскаржуваний позивачем наказ №54 від 04.06.2019 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірними та таким, що прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243,250, 287, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Епель О.В. Карпушова О.В.

Повний текст постанови виготовлено 02.12.2019 р.