Справа № 520/9088/19
Суддя: Бабаєв А.І.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 р. № 520/9088/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Бабаєва А.І.

при секретарі судового засідання Муравської І.Ю.,

за участі:

представника позивача Іванова Д.А.,

представника відповідачів Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

05.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.08.2019 року №119-19;

- скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 24.06.2019 року №278 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 24.06.2019 року №278 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України від 19.08.2019 року №119-19, на думку позивача, підлягають скасуванню.

Відповідач, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, надало до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства.

Відповідач, Державна міграційна служба України, надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства.

В судове засідання представник позивача прибув, позов підтримав та просив його задовольнити.

В судове засідання представник відповідачів прибув, проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , громадянин Єменської Республіки, 20.06.2019 року звернувся до Відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі Відділ) із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно наказу Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області №278 від 24.06.2019 року відмовлено громадянину Республіки Ємен ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бо умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не змінилися.

Позивач, не погоджуючись з наказом ГУ ДМС України у Харківській області, направив скаргу до Державної міграційної служби України, у якій просив скасувати наказ Управління про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України прийнято рішення №119-19 від 19.08.2019 року про відхилення скарги громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 від 01.07.2019 на наказ ГУ ДМС в Харківській області № 278 від 24.06.2019 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Ємен ОСОБА_1 .

Позивач, вважаючи оскаржувані рішення протиправними, звернувся з даним позовом до суду.

В позовній заяві позивач зазначив, що у 2014 році в Ємені почалась велика війна, Шиїтські племена (хусити) узяли під свій контроль місто Сана, яке населене переважно сунітами, та велику частину Ємену, Хусити (рух Ансар Аллах ) воюють проти офіційного уряду, який підтримує Саудівська Аравія та об`єднана коаліція. Також, зазначено, що в Ємені діє багато терористичних організацій ( Аль -Каїда, Ісламська держава), які також контролюють певні території та здійснюють напади та теракти. Крім того, вказано, що Хусити насаджують свою релігію, політичний устрій та примусово рекрутують до своїх лав молодих чоловіків для того, щоб вони воювали на їхньому боці, через те, що позивач цього не зробив у серпні 2017 року вони його жорстоко побили. Зазначено, що позивач зміг із рідною сестрою ( ОСОБА_5 ) виїхати спочатку до Єгипту (27.08.2017), в Єгипті позивач з сестрою отримали студентські візи до України, а 29.11.2017 року прибули до м. Харків. Також, вказано, що у Харкові позивач з сестрою хотіли навчатись у Національному технічному університеті «ХПІ», однак, через різне написання імен у паспортах та свідоцтвах про закінчення школи, позивач з сестрою були виключені з університету, а їх посвідки на тимчасове проживання скасовані. Зазначено, що у Ємені відбуваються масштабні військові дії протягом останніх 5 років, у позивача не має безпечного місця куди б він міг повернутися, сторони конфлікту вбивають людей з відмінними від їхніх поглядами на життя та тих, які відмовляються вступати в їхні ряди. Також, зазначено, що через побоювання стати жертвою переслідувань з боку різноманітних військових, терористичних угрупувань, зокрема хуситів, та загрозу життю, безпеці та свободі позивач не може повернутись до країни його громадянської належності.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частинами 1, 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до п. 45, п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно п. 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, а тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, суд зауважує, що при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України (далі - ВАСУ) від 16 березня 2012 № 3 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (далі - Постанова) інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджені наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 07.09.2011 року (далі по тексту - Правила № 649) визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.п.«е» п.2.1 розділу ІІ Правил уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Згідно з п.8.2 Правил у разі надходження до ДМС скарги на рішення територіального органу ДМС структурний підрозділ з питань біженців ДМС: а) реєструє скаргу в журналі реєстрації скарг на рішення територіального органу ДМС (додаток 35); б) витребовує особову справу заявника від територіального органу ДМС, що ухвалив оскаржене рішення; в) після отримання матеріалів особової справи заявника розглядає скаргу із дотриманням вимог, встановлених частинами шостою та сьомою статті 12 Закону; г) готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Пунктом 1.2 Правил інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Згідно доповіді Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, «Положення в області прав людини в Ємені, включаючи порушення і зловживання, за період з вересня 2014 року», A/HRC/42/17, 09 серпня 2019 року, доступна за адресою: https://undocs.Org/ru/A/HRC/42/17: - «…94. Группа экспертов имеет разумные основания полагать, что правительства Йемена, а также Объединенных Арабских Эмиратов и Саудовской Аравии в той мере, в которой они осуществляют контроль, несут ответственность за нарушения прав человека, в том числе за произвольное лишение права на жизнь, насильственные исчезновения, произвольные задержания, изнасилования и другие формы сексуального насилия, пытки, жестокое обращение и вербовку детей, а также нарушения основных свобод и экономических, социальных и культурных прав. 95. Группа экспертов имеет разумные основания полагать, что в районах, над которыми они осуществляют эффективный контроль, власти де-факто несут ответственность за нарушения прав человека, в том числе за произвольное лишение права на жизнь, произвольные задержания, насильственне исчезновения, сексуальное насилие, пытки, жестокое обращение и вербовку детей, а также нарушение основных свобод и экономических, социальных и культурных прав. 96. Группа экспертов имеет разумные основания полагать, что стороны вооруженного конфликта в Йемене совершили существенное число нарушений…».

Згідно інформаційного запису Міністерства внутрішніх справ Великобританії, Національна політика, інформаційний запис Ємен: Безпека та гуманітарна ситуація, 7 січня 2019 року: - «…1.1.1 Що загальна гуманітарна ситуація в Ємені є настільки серйозною, що робить переміщення в цю країну порушенням статей 15(a) і (b) Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року (the Qualification Directive) / статей 2 і 3 Європейської конвенції з прав людини (ECHR); 1.1.2 Ситуація з безпекою в Ємені є реальною загрозою для життя чи особи цивільної людини, таким чином, що переміщення до цієї країни було б порушенням статті 15 (с) Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС (серйозна та індивідуальна загроза життю чи особі цивільної людини через причини невибіркового насильства). 2.3.5 Ємен переживає серйозну гуманітарну кризу внаслідок триваючого конфлікту, і ООН оголосила реагування на надзвичайні ситуації рівня 3 (активізується в найскладніших та найбільш екстремальних гуманітарних надзвичайних ситуаціях, коли потрібен найвищий рівень мобілізації). Місця, де люди вкрай потребують допомоги, знаходяться на півночі та заході країни та підконтрольні повстанцям Хуті, де спостерігаються відкриті бої, включаючи повітряні обстріли під керівництвом Саудівської Аравії. 2.3.12 Гуманітарні умови в країні, в більшості випадків, можуть порушувати статтю 15(b) Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС».(https://assets.publishing.service.gov.uk/government/uploads/system/uploads/attachment_data/file/769333/Yemen_-_Sec_and_Hmtn_Sitn_-_CPIN_-_v4.0_.pdf/).

При цьому, у наказі № 278 від 24.06.2019 р ГУ ДМС України в Харківській області посилається на одне джерело інформації щодо Ємену: Публікація блогера Colonel Cassad «Йемен. Линия фронта. Январь 2018», згідно якої не вся територія Ємену охоплена ситуацією загального насильства, на сході країни базуються урядові сили на чолі з міжнародно визнаним главою країни ОСОБА_6

Суд враховуючи приписи Правил № 649, вважає доповідь Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини більш пріоритетною для спірних правовідносин у дані справі.

Так, відповідачі не врахували інформацію про країну походження позивача, яка підтверджує небезпеку його повернення до країни громадянської належності.

Отже, при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачами не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, суд вважає, що наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 24.06.2019 року №278 та рішення Державної міграційної служби України від 19.08.2019 року №119-19 прийняті без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача та є такими, що підлягають скасуванню.

Враховуючи висновки суду про скасування оскаржуваних рішень та для належного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо посилань відповідача, на те, що судами вже вирішувались аналогічні правовідносини позивача з відповідачами, суд зазначаю наступне.

Зі змісту позовної заяви встановлено, що позивач просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.08.2019 року №119-19, скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 24.06.2019 року №278 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, в даній справі розглядуються спірні правовідносини щодо розгляду суб`єктами владних повноважень нової заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняття ними нових рішень за розглядом такої заяви.

При цьому, відповідачами по справі не надано доказів вирішення предмету спору саме по даній справі.

Крім того, суд враховує те, що ситуація в країні походження позивача за проміжок часу з розгляду судами аналогічних правовідносинах позивача з відповідачами до розгляду по суті даної справи могла змінитись у зв`язку з виникненням нових обставин.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає безпідставними вищевказані посилання відповідача.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на те, що відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, не доведено правомірності прийнятих ними рішень, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 243, ст. 246, ст.255, ст. 293, ст. 295, ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, 9, м. Київ, 01001), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (61057, м. Харків, вул. Римарська, 24) про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 19.08.2019 року №119-19.

Скасувати наказ Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 24.06.2019 року №278 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Бабаєв А.І.

Повний текст рішення складено 02.12.2019 року.