Справа № 640/17296/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

04 грудня 2019 року м. Київ№ 640/17296/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши заяву представника відповідача про закриття провадження в адміністративній справі №640/17296/19 за позовом

ОСОБА_1

до Державного бюро розслідувань

про визнання бездіяльності протиправною

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 , адреса для листування: адвокатське об`єднання «Головань і Партнери», 01054, місто Київ, вулиця Бульварно - Кудрявська, будинок 33б до Державного бюро розслідувань (надалі - відповідач), адреса: 01008, місто Київ, вулиця Михайла Грушевського, будинок 12/2, в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Державного бюро розслідувань щодо незабезпечення відповідно до законодавства додержання режиму захищеної законом таємниці та іншої інформації з обмеженим доступом, яка уможливила поширення копії листа територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, від 21 червня 2019 року №Г-4906/02-2019вих та змісту заяви голови адвокатського об`єднання «Головань і Партнери» адвоката Голованя Ігоря Володимировича від 14 червня 2019 року №19-112-0812 у відкритому доступі в мережі Інтернет.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивач є адвокатом та здійснює адвокатську діяльність у складі адвокатського об`єднання «Головань і Партнери».

Зазначене адвокатське об`єднання надає професійну правничу допомогу п`ятому Президенту України Порошенку П.О.

В ході надання правничої допомоги Президенту Порошенку, позивач, як керівник адвокатського об`єднання, направив до Державного бюро розслідувань заяву про злочин, у відповідь на яку, отримав лист від територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві.

Того самого дня, коли позивач отримав вказаний вище лист, за твердженням позивача, в Інтернеті з`явилась фотографія іншого екземпляра зазначеного листа, яка супроводжувалась коментарем, з якого випливає, що особі, яка опублікувала лист, відомо також про зміст заяви, у відповідь на яку цей лист надсилався.

Таким чином, за твердженнями позивача, його листування з Державним бюро розслідувань вийшло за межі кола його учасників, що, як вважає позивач, свідчить про те, що відповідач не виконав свого обов`язку, встановленого законом та не забезпечив додержання режиму інформації з обмеженим доступом, а саме, порушив таємницю листування та адвокатську таємницю.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

08 листопада 2019 року на адресу суду надійшла заява представника відповідача про закриття провадження в адміністративній справі.

В обґрунтування поданої заяви представник відповідача послався на те, що 14 червня 2019 року позивач подав до Державного бюро розслідувань заяву про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

19 червня 2019 року вказану заяву було надіслано до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, для організації розгляду даного звернення відповідно до вимог законодавства.

21 червня 2019 року територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованим у місті Києві, була надана відповідь ОСОБА_1 щодо його заяви про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Позовні вимоги позивача, як вказує представник відповідача, фактично ґрунтуються на тому, що заяву від 14 червня 2019 року та відповідь на неї було ніби-то поширено у відкритому доступі в мережі Інтернет, тобто, фактично позивач оскаржує бездіяльність органу досудового розслідування, що призвела до поширення відповіді на заяву про вчинення злочину та самої заяви про вчинення злочину.

За доводами представника відповідача, заявляючи позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Державного бюро розслідувань щодо незабезпечення відповідно до законодавства додержання режиму захищеної законом таємниці та іншої інформації з обмеженим доступом, позивач фактично оскаржує допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини.

В той же час, представник відповідача зазначив, що посилання позивача на порушення таємниці листування та адвокатської таємниці та вимог закону щодо додержання режиму інформації з обмеженим доступом є безпідставними, оскільки позивачем до Державного бюро розслідувань було направлено не просто лист чи адвокатський запит, а заяву про вчинення злочину.

Вищевикладене, як вважає представник відповідача, свідчить про те, що спір не є публічно-правовим та має вирішуватись судами за правилами КПК України, а тому компетентним судом, до юрисдикції якого належить розгляд заявлених позивачем вимог, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ, у зв`язку з чим просив закрити провадження у даній адміністративній справі.

Заперечуючи проти задоволення заяви представника відповідача та закриття провадження у справі, представник позивача у своїх письмових запереченнях послався на те, що у позовній заяві немає посилань на норми КПК України, натомість, позивач вказує лише на порушення норм Конституції України, Цивільного кодексу України та Законів України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та «Про Державне бюро розслідувань».

У цьому контексті, як зазначає представник позивача, зміст листів, протиправно оприлюднених через бездіяльність відповідача, не має значення, оскільки звернення до суду зумовлено самим лише фактом оприлюднення таких листів, безвідносно їх змісту.

Крім того, представник позивача зазначає й про те, що Державне бюро розслідувань виступає у цій справі як орган державної влади, а не як орган досудового розслідування, оскільки останнє взагалі не є органом досудового розслідування відповідно до підпункту «г» пункту 1 частини 1 статті 38 КПК України.

Більш того, представник позивача послався й на те, що КПК України, ЦПК України або ГПК України, ані будь-які інші закони не містять норм, які б встановлювали інший порядок провадження, відмінний від адміністративного, у спорах із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження бездіяльності стосовно уможливлення поширення інформації з обмеженим доступом.

Водночас, представник позивача вважає, що закриття провадження у даній адміністративній справі унеможливить захист його прав у судовому порядку, оскільки нормами статті 303 КПК України передбачений вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, тобто, за доводами представника позивача, є очевидним, що за нормами вказаної статті буде неможливо розглянути цей спір.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з`ясувавши думку представників сторін з приводу можливості закриття провадження у справі, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

14 червня 2019 року Державним бюро розслідувань за вхідним номером №10517-19 отримано заяву за підписом Голови адвокатського об`єднання «Головань і Партнери» Голованя І.В. про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початок кримінальних проваджень, в якій, керуючись статтями 25, 214 КПК України, просив протягом 24-х годин внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 383 Кримінального кодексу України (Т.1, арк. 13-26).

Листом від 19 червня 2019 року№01-9602 Державне бюро розслідувань направило до територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, для організації розгляду відповідно до вимог законодавства звернення адвоката Головань І.В. від 14 червня 2019 року щодо розгляду його звернень посадовими особами територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, а також з інших питань (Т.1, арк. 27).

Листом від 21 червня 2019 року за вих. №Г-4906/02-2019 вих адвоката Головань І.В. повідомлено про те, що територіальним управлінням Державного бюро розслідування, розташованого місті Києві розглянуто заяву адвоката від 14 червня 2019 року та повідомлено про відсутність правових підстав для її розгляду, у зв`язку з не поданням останнім до органу досудового розслідування копії договору про надання правової допомоги, копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та ордеру (Т.1, арк. 28-29).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Так, у відповідності до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Абзацом 2 пункту 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у цьому Кодексі термін публічно - правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Під суб`єктом владних повноважень розуміється орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно - правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Тобто, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Суд зазначає, що під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Так, як же було зазначено судом та підтверджується матеріалами справи, що позивач, як Голова адвокатського об`єднання «Головань і Партнери», 14 червня 2019 року звернувся до Державного бюро розслідувань з заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початок кримінальних проваджень, в якій, керуючись статтями 25,214 КПК України, просив протягом 24-х годин внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 383 Кримінального кодексу України (Т.1, арк. 13-26).

Аналіз наведених норм діючого законодавства та зміст поданої позивачем до Державного бюро розслідувань заяви від 14 червня 2019 року, дозволяє суду дійти висновку, що останній звернувся до відповідача саме як до органу досудового розслідування з заявою, поданою в порядку Кримінального процесуального кодексу України.

При цьому, предметом спору в цій справі є наявність або відсутність бездіяльності Державного бюро розслідувань щодо незабезпечення відповідно до законодавства додержання режиму захищеної законом таємниці та іншої інформації з обмеженим доступом, яка уможливила поширення копії листа територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, від 21 червня 2019 року №Г-4906/02-2019вих та змісту заяви голови адвокатського об`єднання "Головань і Партнери" адвоката Голованя Ігоря Володимировича від 14 червня 2019 року №19-112-0812 у відкритому доступі в мережі Інтернет.

Водночас, оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, за приписами пункту 1 частини 1 статті 303 Кримінального процесуального кодексу України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 306 Кримінального процесуального кодексу України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Конституційний Суд України в Рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п`ятого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України та за конституційними зверненнями громадян ОСОБА_2 і ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 Цивільного процесуального кодексу України зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості та не належить до управлінської сфери.

За таких обставин, суд зазначає, що заявляючи позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Державного бюро розслідувань щодо незабезпечення відповідно до законодавства додержання режиму захищеної законом таємниці та іншої інформації з обмеженим доступом, яка уможливила поширення копії листа територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві, від 21 червня 2019 року №Г-4906/02-2019вих та змісту заяви голови адвокатського об`єднання «Головань і Партнери» адвоката Голованя Ігоря Володимировича від 14 червня 2019 року №19-112-0812 у відкритому доступі в мережі Інтернет, позивач фактично оскаржує бездіяльність відповідача, як органу досудового розслідування.

Водночас, як зазначалося, оскарження бездіяльності слідчого, прокурора здійснюється за правилами Кримінального процесуального кодексу України, а тому даний позов не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Стосовно посилань позивача на те, що відповідачем порушено саме таємницю листування та адвокатську таємницю, суд зазначає наступне.

Так, у відповідності до статті 306 Цивільного кодексу України фізична особа має право на таємницю листування, телеграм, телефонних розмов, телеграфних повідомлень та інших видів кореспонденції. Листи, телеграми тощо є власністю адресата. Листи, телеграми та інші види кореспонденції можуть використовуватися, зокрема шляхом опублікування, лише за згодою особи, яка направила їх, та адресата. Якщо кореспонденція стосується особистого життя іншої фізичної особи, для її використання, зокрема шляхом опублікування, потрібна згода цієї особи. У разі смерті фізичної особи, яка направила кореспонденцію, і адресата використання кореспонденції, зокрема шляхом її опублікування, можливе лише за згодою фізичних осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. У разі смерті фізичної особи, яка направила кореспонденцію, і адресата, а також у разі смерті фізичних осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу, кореспонденція, яка має наукову, художню, історичну цінність, може бути опублікована в порядку, встановленому законом. Кореспонденція, яка стосується фізичної особи, може бути долучена до судової справи лише у разі, якщо в ній містяться докази, що мають значення для вирішення справи. Інформація, яка міститься в такій кореспонденції, не підлягає розголошенню. Порушення таємниці кореспонденції може бути дозволено судом у випадках, встановлених законом, з метою запобігання злочинові чи під час кримінального провадження, якщо іншими способами одержати інформацію неможливо.

У відповідності до частини 1 статті 22 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатською таємницею є будь-яка інформація, що стала відома адвокату, помічнику адвоката, стажисту адвоката, особі, яка перебуває у трудових відносинах з адвокатом, про клієнта, а також питання, з яких клієнт (особа, якій відмовлено в укладенні договору про надання правової допомоги з передбачених цим Законом підстав) звертався до адвоката, адвокатського бюро, адвокатського об`єднання, зміст порад, консультацій, роз`яснень адвоката, складені ним документи, інформація, що зберігається на електронних носіях, та інші документи і відомості, одержані адвокатом під час здійснення адвокатської діяльності.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що обов`язок зберігати адвокатську таємницю поширюється на адвоката, його помічника, стажиста та осіб, які перебувають у трудових відносинах з адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням, а також на особу, стосовно якої припинено або зупинено право на заняття адвокатською діяльністю. Адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання зобов`язані забезпечити умови, що унеможливлюють доступ сторонніх осіб до адвокатської таємниці або її розголошення.

В той же час, статтею 60 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим. Заявник має право: 1) отримати від органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію; 1-1) отримувати витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; 2) подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи; 3) отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

У відповідності до частини 1 статті 14 Кримінального процесуального кодексу України під час кримінального провадження кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, інших форм спілкування.

Враховуючи, що в даному випадку заява про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початок кримінальних проваджень подана позивачем в порядку Кримінального процесуального кодексу України, а вказаним кодексом гарантується таємниця листування, а також з урахуванням того, що подана заява не підпадає під визначення адвокатської таємниці у розумінні Закону, оскільки є саме заявою про вчинення кримінального правопорушення, а не інформацією, отриманою адвокатом під час здійснення його адвокатської діяльності, суд вважає необґрунтованими та безпідставними посилання позивача на те, що в межах спірних правовідносин слід застосовувати положення законодавства, яке захищає право на таємницю листування, Цивільний кодекс України та Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» в частині визначення поняття адвокатської таємниці.

Більш того, суд наголошує на тому, що відповідач в даній справі не може виступати саме як орган державної влади, оскільки заява, адресована позивачем останньому, була адресована саме як органу досудового розслідування з проханням внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення, що виключає можливість його визначення в даному випадку як суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справі "Занд проти Австрії" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З аналізу наведених вище норм слідує, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, а суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини 1 статті 6 вищезгаданої Конвенції.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно ч.2 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

Відтак, судовий збір в цій справі, за таких обставин, підлягає поверненню позивачу.

За таких підстав, врахувавши доводи обох сторін щодо підсудності цієї справи адміністративному суду та з урахуванням того, що спір між сторонами у справі виник не у зв`язку з виконанням або невиконанням відповідачем публічно - владних управлінських функцій та не віднесений до юрисдикції Окружного адміністративного суду міста Києва, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви представника відповідача та закриття провадження у справі.

Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що останній має право звернутися з вказаним позовом до відповідного суду місцевого загального суду в порядку кримінального судочинства.

У зв`язку з тим, що після відкриття провадження судом було встановлено, що дана справа не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, клопотання позивача про призначення судового розгляду та про виклик свідка вирішенню вже не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 19, 238, 241, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Заяву представника Державного бюро розслідувань про закриття провадження у справі - задовольнити.

2. Закрити провадження у справі 640/17296/19 за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання бездіяльності протиправною.

3. Роз`яснити ОСОБА_1 його право на звернення з вказаними позовними вимогами до відповідного місцевого загального суду в порядку кримінального судочинства.

4. Роз`яснити ОСОБА_1 , що повторне звернення до Окружного адміністративного суду міста Києва зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

5. Повернути ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) через відповідний орган Державної казначейської служби України судовий збір в сумі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок), який сплачений на наступні платіжні реквізити: отримувач коштів - УК у Печерському районі/Печерський район, код отримувача (код ЄДРПОУ) - 38004897, рахунок отримувача - 4021, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), код банку отримувача (МФО) - 899998, код класифікації доходів бюджету - 22030101, відповідно до квитанції про сплату №43397 від 23 серпня 2019 року.

Ухвала набирає законної сили згідно статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Клочкова