Справа № 280/2948/19
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

28 листопада 2019 року Справа № 280/2948/19 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., при секретарі судового засідання Гопки Л.І.

за участю:

представника позивача Гальченко О.М.

представника відповідача Жовтоножко Д.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЛКО" (вул. Університетська, буд. 231/10, м. Мелітополь, Запорізька область, 72319, )

до Головного управління ДФС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м.Запоріжжя, 69107, )

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЛКО» (далі ТОВ «Укралко» або позивач) звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі ГУ ДФС у Запорізькій області, відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 14.02.2019 №, №, №, №.

Позивач на обґрунтування позовних вимог зазначає що оскаржувані податкові повідомлення рішення необґрунтовані та незаконні у зв`язку з необґрунтованістю висновків акту перевірки, невідповідністю висновків акту перевірки фактичним обставинам справи, які стали підставою для винесення незаконних повідомлень рішень.

Висновки відповідача щодо нереальності здійснення господарських операцій з контрагентами-покупцями ТОВ «Крістал-інвест», ТОВ «ТД «Афродіта», ТОВ «АМАЗОНІТ ВС», ТОВ «ЛТД Волос», ТОВ «Будівельна компанія «Обсідан», ТОВ «Алко М», ТОВ «Купер Альянс», ТОВ «КОРДІАНТ ПРОФІТ», ТОВ «ДИСТРИБЬЮШН-ЛОГІСТІК», ТОВ «ТОП МАДЕРА», ТОВ «ЗЛГЗ «ЗЛАТОГОР», ТОВ «САП ГРУПП», ТОВ «ПРОМКАПІТАЛТРЕЙД», є неогрунтованими, оскільки за товар сплачено в безготівковому вигляді, поставка товару здійснювалась згідно договорів та підтверджується видатковими накладними та ТТН, виписані податкові накладні, які зареєстровані в єдиному реєстрі податкових накладних. Податкові зобов`язання які виникли за наслідком проведення господарських операцій відображенні податковими накладними, які зареєстровані в ЄРПН. Позивач зазначає, що відповідач при викладенні обставин по взаємовідносинам позивача з контрагентами-покупцями ТОВ «Крістал-інвест», ТОВ «ТД «Афродіта», ТОВ «АМАЗОНІТ ВС», ТОВ «ЛТД Волос», ТОВ «Будівельна компанія «Обсідан», ТОВ «Алко М», ТОВ «Купер Альянс», ТОВ «КОРДІАНТ ПРОФІТ», ТОВ «ДИСТРИБЬЮШН-ЛОГІСТІК», ТОВ «ТОП МАДЕРА», ТОВ «ЗЛГЗ «ЗЛАТОГОР», ТОВ «САП ГРУПП», ТОВ «ПРОМКАПІТАЛТРЕЙД» перекладає відповідальність на позивача за можливі порушення третіх осіб (контрагентів-покупців), наявність помилок в оформлених контрагентами-покупцями ТТН або їх відсутність не можуть бути підставою для висновків про відсутність господарської операції та визнання незаконним формування податкових зобов`язань позивачем, якщо інші дані свідчать про зміну в структурі активів та зобов`язань у власному капіталі в зв`язку з господарською діяльністю. Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 24.06.2019 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначене на 23 липня 2019 року. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву.

Відповідач адміністративний позов не визнав, 24 липня 2019 року надав до суду відзив, відповідно до якого вказує, що господарські операції між ТОВ «УКРАЛКО» та його контрагентами-покупцями ТОВ «Крістал-інвест», ТОВ «ТД «Афродіта», ТОВ «АМАЗОНІТ ВС», ТОВ «ЛТД Волос», ТОВ «Будівельна компанія «Обсідан», ТОВ «Алко М», ТОВ «Купер Альянс», ТОВ «КОРДІАНТ ПРОФІТ», ТОВ «ДИСТРИБЬЮШН-ЛОГІСТІК», ТОВ «ТОП МАДЕРА», ТОВ «ЗЛГЗ «ЗЛАТОГОР», ТОВ «САП ГРУПП», ТОВ «ПРОМКАПІТАЛТРЕЙД» мають ознаки нереальності, у зв`язку з тим що у покупців по господарським операціям відсутній рух активів, зобов`язань чи власного капіталу у процесі здійснення господарських операцій: відсутні фізичні, технічні та технологічні можливості до вчинення задекларованих господарських операції, а саме: у покупців відсутній кваліфікований персонал, незначний штат працюючих осіб при тому, що задекларована діяльність потребує штат працівників відповідної кваліфікації: відсутні основні фонди (за умови, що вони необхідні для здійснення операції), у тому числі транспортні засоби приміщення для зберігання товарів. Крім того, відповідач вказує, на наявність у деяких покупців кримінальних проваджень, вироку, та відсутність ТТН, а ті що є, складені з порушенням.

Посилається на те, що якщо ТТН оформлена невірно, вона не може вважатися належним первинним документом бухгалтерського обліку та не може бути належною документальною основою податкового обліку. Позивачем не надано документів щодо підтвердження перевезення товару до контрагента-покупця та не підтверджується належно складеними первинними документами, не належним чином оформлена первинна транспортна документація. Відповідачем зазначається, що позивач у перевіряємому періоді мав взаємовідносини з контрагентами-покупцями, в яких по ланцюгу продажу відсутня реалізація, придбаних у позивача товарів. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 23.07.2019 за клопотанням сторін провадження було зупинено для примирення до 24.09.2019.

Ухвалою від 24.09.2019 провадження у справі було поновлено.

Ухвалою від 24.09.2019 за клопотанням сторін провадження було зупинено для примирення до 04.11.2019.

Ухвалою від 04.11.2019 провадження у справі було поновлено.

Ухвалою від 04.11.2019 строк зупинення провадження по справі було продовжено до 28.11.2019.

Ухвалою від 28.11.2019 провадження у справі було поновлено.

Протокольною ухвалою в підготовчому судовому засіданні 28.11.2019 підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду на цей же день 28.11.2019.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним у позові та відповіді на відзив. Просить адміністративний позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На підставі статті 243 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРАЛКО» (ідентифікаційний код 39153706) зареєстроване в якості юридичної особи 28.03.2014

(номер запису: 1 004499), основний вид діяльності за кодом КВЕД 46.34 оптова торгівля напоями. Крім цього статутна діяльність передбачає діяльність за кодами КВЕД: 73.11 послуги рекламних агентств; 73.20 послуги щодо досліджування ринку та визначання громадської думки; 82.99 надання інших допоміжних комерційних послуг та інші. Підприємство має філії у місті Запоріжжя та місті Бердянськ. На підприємстві за основним місцем роботи працює 71 особа.

Судом встановлено, що фахівцями Головного управління Державної фіскальної служби України у Запорізькій області, на підставі направлень від 27.11.2018 №2187, №2190, №2969, №2970 виданого ГУ ДФС у Запорізькій області та відповідно до пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, ст.77 Податкового кодексу України, проведена планова документальна виїзна перевірка Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРАЛКО» (код за ), з питань дотримання вимог податкового, валютного законодавства, єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування за період з 01.01.2015р. по 30.09.2018р.

За результатами перевірки складено акт №26/08-01-14-16/39153706 від 21.01.2019 року. Відповідно до висновків акту перевірки, встановлено:

1. п.2 ст.3, п.1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (із змінами та доповненнями), п.6П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом МФУ від 31.12.1999 №318, п.44.1, п.44.2 ст.44, п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.135.1 ст.135 Податкового кодексу України від 02.12.2010.№2755-VI, в результаті чого занижено податок на прибуток підприємства на суму 14220111,00 грн.

2. п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України від 02.12.2010.№2755-VI (із змінами та доповненнями) завищення податкових зобов`язань по нереальним операціям з реалізації товарів ТОВ «Крістал-інвест», ТОВ «ТД «Афродіта», ТОВ «АМАЗОНІТ ВС», ТОВ «ЛТД Волос», ТОВ «Будівельна компанія «Обсідан», ТОВ «Алко М», ТОВ «Купер Альянс», ТОВ «КОРДІАНТ ПРОФІТ», ТОВ «ДИСТРИБЬЮШН-ЛОГІСТІК», ТОВ «ТОП МАДЕРА», ТОВ «ЗЛГЗ «ЗЛАТОГОР», ТОВ «САП ГРУПП», ТОВ «ПРОМКАПІТАЛТРЕЙД».

3. п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України від 02.12.2010.№2755-VI (із змінами та доповненнями) не нарахування податкових зобов`язань при реалізації товарів іншим особам.

За висновками акту перевірки №26/08-01-14-16/39153706 від 21.01.2019 року ГУ ДФС у Запорізькій області прийнято податкові повідомлення-рішення:

від 14.02.2019 року №, яким в порушення п.11 Постанови Національного банку України від 29.12.2017 №148 «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у сумі 10279,95 грн.

від 14.02.2019 року №, яким в порушення п.2.6 гл.2 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 №637 (із змінами та доповненнями) застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у сумі 519321,50 грн.

від 14.02.2019 року №, яким в порушення п.2 ст.3, п.1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV (із змінами та доповненнями), п.6П(С)БО 16 «Витрати», затвердженого наказом МФУ від 31.12.1999 №318, п.44.1, п.44.2 ст.44, п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134, п.135.1 ст.135 Податкового кодексу України від 02.12.2010.№2755-VI збільшено суму податкового зобов`язання за платежем: податок на прибуток приватних підприємств в сумі 17775138,75 грн., у т.ч. за основним платежем 14220111,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 3555027,75грн.

від 14.02.2019 року №, яким в порушення п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України від 02.12.2010.№2755-VI (із змінами та доповненнями), зменшено суму податкового зобов`язання для цілей розділу V Податкового кодексу України за платежем: податок на додану вартість в сумі 13035518,00грн.

Вважаючи винесені податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом про їх скасування.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI.

Відповідно до пунктів 5.1 і 5.2 статті 5 розділу I ПКУ поняття, правила та положення, установлені ПКУ та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 розділу I ПКУ. При цьому у разі, якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням ПКУ, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення ПКУ.

Правові основи оподаткування ПДВ встановлено розділом V та підрозділом 2 розділу XX ПКУ.

Пунктом 185.1 статті 185 розділу V ПКУ визначено, що об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з:

постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 розділу V ПКУ;

ввезення товарів на митну територію України;

вивезення товарів за межі митної території України;

постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Правила визначення дати виникнення податкових зобов`язань з ПДВ встановлені статтею 187 розділу V ПКУ.

Так, відповідно до пункту 187.1 статті 187 ПКУ розділу V ПКУ датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з підпунктом 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 розділу I ПКУ постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з нормами чинного законодавства платники податку зобов`язані самостійно декларувати свої податкові зобов`язання та визначати сутність і відповідність здійснюваних ними операцій тим, які перераховані ПКУ.

За приписами пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Отже, суд звертає увагу, що Податковим кодексом України імперативно встановлено, що податкова накладна є ортодоксальним документом, на підставі якого у контрагента покупця виникає право на включення відповідних сум до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Таким чином, виходячи із приписів вищевказаних норм Податкового кодексу України, податкова накладна є документом, який підтверджує фактичну сплату покупцем податку на додану вартість у ціні товару, та надає право на формування податкового кредиту платника податків-покупця. І лише придбання товарів (послуг, робіт), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності платника податку, відсутність податкової накладної та складання податкової накладної особою, що не зареєстрована як платник ПДВ, позбавляють платника податку права на включення до податкового кредиту сплачених (нарахованих) сум податків у звітному періоді у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат.

Позивач у відповідності до діючого законодавства України зареєстрований як суб`єкт господарської діяльності; у відповідності до вимог ст.181 Податкового кодексу України зареєстрований платником податку на додану вартість; стоїть на обліку у податковому органі за місцем своєї реєстрації, а відтак, має право здійснювати господарську діяльність; згідно вимог ст.201 Податкового кодексу України має обов`язок на виписування податкових накладних; згідно вимог ст.187 ПКУ має обов`язок на формування податкових зобов`язань з податку на додану вартість.

Пункт 201.10. ст. 201 ПК України передбачає, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань позивач виконав обов`язок та склав податкові накладні в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та направив на реєстрацію в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Форму та Порядок заповнення податкової накладної затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.12.2015 N 1307, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.01.2016 за N 137/28267 (далі - Наказ N 1307).

Відповідно до пункту 16 Наказу N 1307 до розділу А податкової накладної (рядки I-X) вносяться узагальнюючі дані за операціями, на які складається така податкова накладна, зокрема у рядках V - IX зазначаються загальні обсяги постачання товарів/послуг в розрізі кодів ставок, зазначених у графі 8 нижньої табличної частини податкової накладної.

У графі 6 табличної частини розділу Б податкової накладної зазначається кількість (об`єм, обсяг) постачання товарів/послуг, у графі 7 - ціна постачання одиниці товару/послуги без урахування ПДВ, у графі 10 - обсяг постачання (база оподаткування) без урахування ПДВ (значення графи 10 обраховується шляхом множення значення графи 6 на значення графи 7).

Пунктом 4 Наказу N 1307 передбачено, що усі графи податкової накладної, що мають вартісні показники, заповнюються в гривнях з копійками.

Отже, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку зобов`язаний на дату, визначену статтею 187 розділу V ПКУ, визначити податкові зобов`язання з ПДВ виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 188.1 статті 188 розділу V ПКУ, та скласти податкову накладну у порядку, визначеному Наказом N 1307, і зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

За визначенням підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України постачання товарів це будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду.

Судом встановлено, що в перевіряємому періоді позивач мав відносини з контрагентами-покупцями ТОВ «Крістал-інвест», ТОВ «ТД «Афродіта», ТОВ «АМАЗОНІТ ВС», ТОВ «ЛТД Волос», ТОВ «Будівельна компанія «Обсідан», ТОВ «Алко М», ТОВ «Купер Альянс», ТОВ «КОРДІАНТ ПРОФІТ», ТОВ «ДИСТРИБЬЮШН-ЛОГІСТІК», ТОВ «ТОП МАДЕРА», ТОВ «ЗЛГЗ «ЗЛАТОГОР», ТОВ «САП ГРУПП», ТОВ «ПРОМКАПІТАЛТРЕЙД».

Між ТОВ «УКРАЛКО» та його контрагентами-покупцями ТОВ «Крістал-інвест», ТОВ «ТД «Афродіта», ТОВ «АМАЗОНІТ ВС», ТОВ «ЛТД Волос», ТОВ «Будівельна компанія «Обсідан», ТОВ «Алко М», ТОВ «Купер Альянс», ТОВ «КОРДІАНТ ПРОФІТ», ТОВ «ДИСТРИБЬЮШН-ЛОГІСТІК», ТОВ «ТОП МАДЕРА», ТОВ «ЗЛГЗ «ЗЛАТОГОР», ТОВ «САП ГРУПП», ТОВ «ПРОМКАПІТАЛТРЕЙД» було укладено договори постачання на товар (лікеро-горілчану продукцію), доставка товару здійснювалась зі складу постачальника самовивозом покупцями, всі розрахунки за реалізований товар здійснено у безготівковій формі. В наявності у продавця ТОВ «УКРАЛКО» є всі первинні документи, які були надані до перевірки та данні з них детально описані в акті перевірки.

На підтвердження виконання умов договорів до матеріалів справи надані видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, податкові накладні виписані на ім`я контрагентів-покупців ТОВ «Крістал-інвест», ТОВ «ТД «Афродіта», ТОВ «АМАЗОНІТ ВС», ТОВ «ЛТД Волос», ТОВ «Будівельна компанія «Обсідан», ТОВ «Алко М», ТОВ «Купер Альянс», ТОВ «КОРДІАНТ ПРОФІТ», ТОВ «ДИСТРИБЬЮШН-ЛОГІСТІК», ТОВ «ТОП МАДЕРА», ТОВ «ЗЛГЗ «ЗЛАТОГОР», ТОВ «САП ГРУПП», ТОВ «ПРОМКАПІТАЛТРЕЙД», розрахунки між сторонами підтверджуються платіжними дорученнями.

Зазначені обставини вказують на наявність у позивача ділової мети, визначення якої наведено у пп.14.1.231 п.14.1 ст.14 ПК України, як причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Таким чином, дослідивши надані до матеріалів справи первинні документи, з урахуванням співвідношення вчинених господарських операцій з видами господарської діяльності позивача, суд дійшов висновку, що в результаті господарських операцій з вищевказаними контрагентами у позивача відбулись зміни в структурі активів, зобов`язань та у власному капіталі, що спростовує висновки контролюючого органу про нереальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Суд зазначає, що відсутність у контрагентів-покупців необхідних основних фондів, кваліфікованого технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, вантажних транспортних засобів тощо, не є беззаперечним доказом того, що господарські операції між позивачем та його контрагентами не мали реального характеру, оскільки нормами Цивільного та Господарського кодексів України дійсність і реальність договорів та правомірність виписаних за ними, зокрема, податкових накладних та інших первинних документів бухгалтерського та податкового обліку не обумовлені наявністю у контрагента-покупця матеріальних та трудових ресурсів для здійснення фінансово-господарської діяльності.

Так, твердження відповідача, що за даними податкової інформації у певних контрагентів-покупців відсутні трудові та матеріальні ресурси (виробничо-складські приміщення, технічний персонал, основні фонди, виробничі активи, засоби транспортування тощо), які економічно необхідні для здійснення ними господарських операцій, що, на думку відповідача, свідчить про неможливість здійснення контрагентами-покупцями позивача в подальшому поставок придбаного товару у позивача.

Але суд вважає, що відповідачем не взято до уваги, що підприємство-покупець може здійснювати реальні торгівельні операції з поставки товару та не обов`язково має бути споживачем продукції і за відсутності дослідження первинних документів підприємств-покупців висновки про нереальність господарських операцій, обґрунтовані відсутністю трудових та матеріальних ресурсів таких підприємств, є передчасними.

У своєму відзиві та у судовому засіданні відповідач при викладенні обставин по взаємовідносинам Позивача з контрагентами-покупцями ТОВ «Крістал-інвест», ТОВ «ТД «Афродіта», ТОВ «АМАЗОНІТ ВС», ТОВ «ЛТД Волос», ТОВ «Будівельна компанія «Обсідан», ТОВ «Алко М», ТОВ «Купер Альянс», ТОВ «КОРДІАНТ ПРОФІТ», ТОВ «ДИСТРИБЬЮШН-ЛОГІСТІК», ТОВ «ТОП МАДЕРА», ТОВ «ЗЛГЗ «ЗЛАТОГОР», ТОВ «САП ГРУПП», ТОВ «ПРОМКАПІТАЛТРЕЙД» перекладає відповідальність на позивача за можливі порушення третіх осіб (контрагентів-покупців), а саме, Відповідачем зазначається, що позивач у перевіряємому періоді мав взаємовідносини з контрагентами-покупцями, в яких по ланцюгу продажу відсутня реалізація, придбаних у позивача товарів.

Відповідач стверджує, що перевіркою не підтверджено реальність здійснення господарських операцій із покупцями. При цьому відповідачем не здійснено жодної зустрічної перевірки у контрагентів-покупців з метою встановлення реальних обставин. Орган ДФС, в силу приписів ст. ст. 42 та 44 ГКУ (мета та принципи підприємництва), ст. 20 ПКУ (права фіскальних органів) та ч. 1 ст. 2 КАС України (завдання адміністративного судочинства), не наділений правом визначати «розумність економічної причини» (ділову мету) того чи іншого правочину при здійсненні підприємством господарської діяльності, фактично підміняючи функції суду.

Проте суд вважає, що позивач не наділений правом та обов`язком перевіряти добросовісність своїх покупців, тим більше не має прав втручатися у господарську діяльність осіб (юридичних або фізичних) які купують у позивача товар, не має права розпоряджатися проданим товаром, не має права вказувати покупцям щодо подальшого використання проданого товару. Таким чином, Відповідач втручаючись у господарську діяльність позивача обмежує право позивача на ведення господарської діяльності, а саме намагається обмежити обсяги реалізації товару, та як наслідок зменшити дохід позивача.

З аналогічних підстав передчасності (з огляду на відсутність дослідження первинних документів та звітності контрагентів-постачальників за більший період, ніж місяць проведення господарської операції позивача з певним контрагентом), суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що фактично контрагентами-покупцями позивача в подальшому по ланцюгу поставлявся товар невідомого походження з огляду на відсутність його придбання у ланцюгах постачання або виробництва, тобто, за відомостями з ЄРПН у цих контрагентів встановлено невідповідність номенклатури придбаних та реалізованих товарів, робіт, послуг (пересортування).

Суд вважає, що відсутність інформації в ЄРПН про подальший рух товару, придбаного у позивача не є беззаперечним доказом нереальності господарської операції між позивачем та його контрагентами-покупцями, оскільки платники податків не мають законодавчо визначеного обов`язку при укладанні господарської угоди з`ясовувати у контрагентів питання щодо наявності у них подальшого наміру використання придбаного товару, наявності трудових та матеріальних ресурсів, питання перебування ними за зареєстрованим місцем знаходження.

Також безпідставними є посилання відповідача на фіктивність діяльності контрагентів-покупців позивача, оскільки податковим органом не враховано, що правочини, які вчинені без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні (ст.234 ЦК України).

Фіктивні правочини не віднесені законом до нікчемних, їх недійсність визнається тільки судом.

За приписами ч.1 ст.79 КАС України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Стаття 78 КАС України визначає підстави для звільнення від доказування.

Так, згідно з ч.4 даної статті обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Між тим, доказів наявності судових рішень (які набрали законної сили) про визнання недійсними господарських договорів позивача з вищевказаними контрагентами-покупцями через їх фіктивність, відповідачем суду не надано.

При цьому, наявність кримінальних проваджень відносно певних контрагентів-покупців або в яких ці контрагенти фігурують, складання обвинувального вироку та передача його на розгляд не є обставинами, які б звільняли відповідача від доказування фіктивності операцій цих контрагентів з позивачем, оскільки згідно з ч.6 ст.78 КАС України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Тобто, матеріали кримінальних проваджень (у т. ч. письмові пояснення свідків, судові рішення про накладення арешту на рахунки та майно субєктів господарювання, про вилучення документів тощо) не є вироком суду, а тому посилання відповідача на наявність кримінальних проваджень відносно перелічених вище контрагентів-покупців позивача не можуть бути прийнятими до уваги судом.

Щодо посилань відповідача на наявність вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30.05.2017 по справі №1-кп/331/281/2017 по справі №1-кп/331/281/2017 яким визнано винним директора ТОВ «Кристал-Інвест» визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 205, ч.2 ст. 205-1 Кримінального кодексу України, суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 77 КАС України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, обов`язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об`єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Разом з тим, у вказаному вироку відсутні посилання на нереальність вищевказаних господарських операцій між позивачем та його контрагентом-покупцем.

Судом встановлено, що на дату здійснення та відображення у бухгалтерському та податковому обліку господарських операцій безпосередні контрагенти-покупці позивача були зареєстрованими уповноваженими органами як суб`єкти господарювання, взяті за місцем реєстрації податковими органами на облік як платники податків, в тому числі ПДВ, а також в ЄДР відсутні записи про відсутність цих підприємств за місцем реєстрації.

Слід зазначити, що приписами Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним (стаття 204).

Так, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (стаття 215); нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236); недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (стаття 216).

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також, суд зазначає, що чинним законодавством України на одну із сторін цивільно-правової угоди постачальника товару (робіт, послуг), яка є платником податків, не покладено обов`язку здійснення контролю за дотриманням усіма його покупцями вимог законодавства щодо ведення ними господарської діяльності, сплати податків і в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії будь-кого з контрагентів-покупців або подальшого руху товару придбаного у позивача, або через відсутність висновків зустрічних перевірок таких покупців зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення обов`язку на формування податкових зобов`язань з податку на додану вартість, яке виникло в результаті одержання суми податку на додану вартість при продажу товарів (робіт, послуг).

Суд звертає увагу на те, що позивач не зобов`язаний та не має об`єктивної можливості під час продажу товару, встановлювати у контрагента-покупця його подальший рух по ланцюгу постачання, а тому не може нести відповідальність з урахуванням таких обставин діяльності контрагента. Так, саме позивач позбавлений можливості впливати на його контрагентів в частині здійснення ними господарської діяльності в рамках чинного законодавства України, зокрема і в частині своєчасної подачі до контролюючих органів податкової звітності.

Податковий кодекс України виникнення у платника податку на додану вартість права на формування податкових зобов`язань не ставить у залежність від дотримання вимог податкового законодавства іншими суб`єктами господарювання.

На переконання суду, порушення юридичною особою-контрагентом вимог законодавства про оподаткування не може призводити до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої юридичної особи до моменту виключення її з державного реєстру, та не позбавляє правового значення видані за цими господарськими операціями податкові накладні.

Зокрема, стаття 61 Конституції України закріплює принцип індивідуального характеру юридичної відповідальності особи.

Європейський Суд з прав людини в пунктах 70, 71 рішення від 22.01.2009 у справі "Булвес проти Болгарії" зазначив: якщо національні власті у відсутність яких-небудь вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов`язаному із сплатою податку на додану вартість, який нараховується з операцій в ланцюзі постачань, або яких-небудь вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж карають одержувача, який повністю виконав свої обов`язки, за дії або бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і відносно якого у нього не було засобів відстежування і забезпечення його старанності, то власті виходять за рамки розумного та порушують справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільних інтересів і вимогами захисту прав власності. Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків з подання звітності по податку на додану вартість, неможливість для неї забезпечити дотримання постачальником обов`язків подавати звітність по податку на додану вартість і той факт, що ніякого шахрайства відносно системи податку на додану вартість, про який компанія-заявник знала або могла знати, здійснено не було, компанія-заявник не повинна нести наслідки невиконання постачальником обов`язків своєчасного подання звітності по податку на додану вартість і в результаті сплачувати податок на додану вартість вдруге, а також сплачувати пені.

Судом вивчено приписи п.44.1ст.44, пп.134.1.1п.134.1ст.134, п.135.1ст.135, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6ст.198, п.201.1, п.201.4, п.201.10ст.201 Податкового кодексу України(у редакціях які були чинними у податкові періоди, оподаткування яких становить предмет спору у справі).

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Враховуючи, що пп. 134.1.1. п.134.1 ст. 134 ПК України передбачено, що прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду.

Відповідно до п.6 «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати»», затвердженого 31.12.1999 Наказом Міністерства фінансів України №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за №27/4248 (надалі - «Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати»»), витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

У п.7 «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати»» зазначено: витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв`язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, що в першу чергу має підтверджуватися належним чином оформленими первинними документами, які наявні у позивача, а тому, сформовані ним валові витрати є законними, що підтверджено податковим органом під час перевірки.

Виписані ТОВ «УКРАЛКО» податкові накладні по взаємовідносинах з ТОВ «Крістал-інвест», ТОВ «ТД «Афродіта», ТОВ «АМАЗОНІТ ВС», ТОВ «ЛТД Волос», ТОВ «Будівельна компанія «Обсідан», ТОВ «Алко М», ТОВ «Купер Альянс», ТОВ «КОРДІАНТ ПРОФІТ», ТОВ «ДИСТРИБЬЮШН-ЛОГІСТІК», ТОВ «ТОП МАДЕРА», ТОВ «ЗЛГЗ «ЗЛАТОГОР», ТОВ «САП ГРУПП», ТОВ «ПРОМКАПІТАЛТРЕЙД» відповідають вимогам ст. 201 ПК України та з урахуванням інших документів, обставин здійснення оподатковуваних операцій у позивача виникає обов`язок на формування доходу від здійсненого продажу товару.

Відповідно до пункту 44.2. статті 44 Податкового Кодексу України, для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Згідно статті 135 Податкового Кодексу України, базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Пунктом 134.1. статті 134 Податкового кодексу України визначено об`єкт оподаткування, так підпунктом 134.1.1. встановлено, що прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається:

збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку);

зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для платників податку, у яких річний дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, об`єкт оподаткування може визначатися без коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу. Платник податку, у якого річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, має право прийняти рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, не більше одного разу протягом безперервної сукупності років в кожному з яких виконується цей критерій щодо розміру доходу. Про прийняте рішення платник податку зазначає у податковій звітності з цього податку, що подається за перший рік в такій безперервній сукупності років. В подальші роки такої сукупності коригування фінансового результату також не застосовуються (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років).

Якщо у платника, який прийняв рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, в будь-якому наступному році річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період перевищує двадцять мільйонів гривень, такий платник визначає об`єкт оподаткування починаючи з такого року шляхом коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці, визначені відповідно до положень цього розділу.

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Як зазначено у п.5 «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід»», затвердженого 29.11.1999 Наказом Міністерства фінансів України №290, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.12.1999 за №860/4153 (надалі - «Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 15 «Дохід»»), дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Критерії визнання доходу, наведені в цьому Положенні (стандарті), застосовуються окремо до кожної операції. Проте ці критерії потрібно застосовувати до окремих елементів однієї операції або до двох чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій).

Згідно з п.8 «Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід»» дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, інших активів) визнається в разі наявності всіх наведених нижче умов: покупцеві передані ризики й вигоди, пов`язані з правом власності на продукцію (товар, інший актив); підприємство не здійснює надалі управління та контроль за реалізованою продукцією (товарами, іншими активами); сума доходу (виручка) може бути достовірно визначена; є впевненість, що в результаті операції відбудеться збільшення економічних вигод підприємства, а витрати, пов`язані з цією операцією, можуть бути достовірно визначені.

Виходячи з вищенаведених приписів податкового законодавства позивачем при реалізації товару контрагентам-покупцям ТОВ «Крістал-інвест», ТОВ «ТД «Афродіта», ТОВ «АМАЗОНІТ ВС», ТОВ «ЛТД Волос», ТОВ «Будівельна компанія «Обсідан», ТОВ «Алко М», ТОВ «Купер Альянс», ТОВ «КОРДІАНТ ПРОФІТ», ТОВ «ДИСТРИБЬЮШН-ЛОГІСТІК», ТОВ «ТОП МАДЕРА», ТОВ «ЗЛГЗ «ЗЛАТОГОР», ТОВ «САП ГРУПП», ТОВ «ПРОМКАПІТАЛТРЕЙД» у перевіряємому періоді повністю виконано обов`язок платника податків та правомірно нараховано зобов`язання з податку на додану вартість і сформовано валовий дохід, що підтверджено та доведено позивачем первинними документами та розрахунками.

Суд зазначає, що відповідачем під час перевірки, не надано належної оцінки доходам позивача, які підтверджуються наявними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, за період, оподаткування якого становить предмет спору по справі.

Таким чином, не знаходять своє підтвердження порушення позивачем вимог п.44.1ст.44, пп.134.1.1п.134.1ст.134, п.135.1ст.135, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6ст.198, п.201.1, п.201.4, п.201.10ст.201 Податкового кодексу України, за періоди, зазначені в акті перевірки.

Щодо встановлення факту не оприбуткування готівкових коштів у книгах обліку розрахункових операції, а саме несвоєчасно оприбутковуваної готівки в КОРО становить на суму 103 864 грн. 30 коп.

Суд зазначає наступне.

Як стверджує податковий орган позивачем порушено п 2.6 гл.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/1032 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Положення № 637).

Так, відповідно до Z звіту № 0643 від 25.06.2016р. в касу підприємства надійшла готівка в сумі 1 243 грн. 88 коп. В розділі ІІ КОРО № р/5, зареєстрований Мелітопольською ОДПІ 17.11.2015р., готівка 1 243 грн. 88 коп. оприбуткована 25.06.2016 хоча відповідно до контрольної стрічки готівка надійшла 24.06.2016р. Z звіт 24.06.2016 не роздруковано.

Відповідно до Z звіту № 1073 від 15.11.2017 в касу підприємства надійшла готівка в сумі 102 620 грн. 42 коп. В розділі КОРО № р/7, зареєстрованій Мелітопольської ОДПІ 25.01.2017 р., готівка с сумі 102 620 грн. 42 коп. оприбуткована 15.11.2017 р., хоча відповідно до контрольної стрічки готівка надійшла до каси підприємства 13.11.2017 р., Z звіт 13.11.2017 не роздруковано.

Таким чином відповідач робить висновок про порушення позивачем п 2.6 гл.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/1032

Порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами, а також окремі питання організації банками робіт з готівкою, регламентує Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/1032 .

У відповідності до пункту 1.2 цього Положення оприбуткуванням готівки є проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Згідно з абзацом 1 - 3 пункту 2.6 Положення № 637, уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Пунктом 9 статті 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 265/95-ВР) встановлено, що субєкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобовязані щоденно друкувати на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) фіскальні звітні чеки у разі здійснення розрахункових операцій.

За приписами пункту 7 глави 2 розділу ІІІ Порядку реєстрації та ведення розрахункових книжок, книг обліку розрахункових операцій, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 14 червня 2016 року № 547 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок № 547) сума готівки, що зберігається на місці проведення розрахунків до початку робочого дня, вноситься суб`єктом господарювання протягом робочого дня або перебуває на місці проведення розрахунків на момент виходу з ладу РРО чи відключення електроенергії, записується в корінець розрахункової квитанції з позначкою "Службове внесення". Сума готівки, що вилучається суб`єктом господарювання протягом робочого дня з місця проведення розрахунків, записується у корінець розрахункової квитанції з позначкою "Службова видача".

Відповідно до статті 2 Закону України № 265/95-ВР та пункту 1.2 глави 1 Положення № 637, книга обліку розрахункових операцій (далі КОРО) - це прошнурована і належним чином зареєстрована в органах державної податкової служби України книга, що містить щоденні звіти, які складаються на підставі відповідних розрахункових документів щодо руху готівкових коштів, товарів (послуг).

Відповідно до пунктів 5, 6 і 8 Порядку реєстрації та ведення книг обліку розрахункових операцій і розрахункових книжок, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України 28 серпня 2013 року № 417, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 19 вересня 2013 року за № 1618/24150, визначено, що використання книги ОРО, зареєстрованої на господарську одиницю, передбачає, зокрема: наявність книги ОРО в господарській одиниці, на яку ця книга зареєстрована, або на місці проведення розрахунків; здійснення записів про реквізити розрахункових квитанцій до початку використання розрахункової книжки та безпосередньо після закінчення її використання у межах робочого дня чи зміни; щоденне виконання записів про рух готівки та суми розрахунків, при цьому дані за сумами, отриманими від покупців (клієнтів), та дані за сумами, виданими покупцям (клієнтам), записуються окремо.

Використання книги ОРО, зареєстрованої на РРО, зокрема, передбачає: наявність книги ОРО на місці проведення розрахунків, де встановлено РРО; підклеювання фіскальних звітних чеків на відповідних сторінках книги ОРО; щоденне виконання записів про рух готівки та суми розрахунків, при цьому дані за сумами, отриманими від покупців (клієнтів), та дані за сумами, виданими покупцям (клієнтам), записуються окремо; у разі виходу з ладу РРО чи відключення електроенергії здійснення записів за обліком розрахункових квитанцій; ведення обліку ремонтів, робіт з технічного обслуговування, а також перевірок конструкції та програмного забезпечення РРО у відповідному розділі книги ОРО.

Таким чином, облік готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі ОРО передбачає як вклеювання фіскальних звітних чеків РРО у розділ 1 книги ОРО, так і виконання записів у розділі 2 книги ОРО.

За приписами пункту 1 Указу Президента України "Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки" від 12 червня 1995 року № 436/95 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Указ №436/95), у разі порушення юридичними особами всіх форм власності норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, зокрема, - за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п`ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

Відтак у разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або використанням РК оприбуткуванням готівки є сукупність таких дій: фіксація повної суми фактичних надходжень готівки у фіскальних звітних чеках РРО (даних РК) та відображення на їх підставі готівки у КОРО. Невиконання будь-якої із цих дій є порушенням порядку оприбуткування готівки, за яке встановлена відповідальність (абзац 3 статті 1 Указу №436/95).

Аналогічна правова позиція вже неодноразово висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 11 грудня 2012 року (справа №21-400а12), від 04 листопада 2015 року (справа №825/554/15-а), а також Верховним Судом, у тому числі у постановах від 31 липня 2018 року (справа №813/2229/17), від 17 грудня 2018 року (справа №810/3811/17).

Суд зазначає, що Позивач і не стверджував про застосування розрахункових квитанцій 24.06.2016 та 13.11.2017, оскільки в ці дні в робочому режимі застосовувалися реєстратори розрахункових операцій.

У відповідності до визначення термінів у Законі України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахункова книжка - належним чином зброшурована та прошнурована книжка, зареєстрована в органах доходів і зборів, що містить номерні розрахункові квитанції, які видаються покупцям у визначених цим Законом випадках, коли не застосовуються реєстратори розрахункових операцій.

Також вищезазначеним Законом встановлено, що розрахунковий документ документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Тобто, розрахункові квитанції застосовуються у випадках, коли не застосовуються реєстратори розрахункових операцій, заповнюються вручну та видаються у випадку несправності РРО як підтвердження факту продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів,купівлі- продажу іноземної валюти.

Розрахункові квитанції Позивачем не застосовувались по-перше, через, як уже було зазначено, застосування РРО в ці дні, а по-друге, через те, що на на підприємстві застосовуються РРО зі спеціальними технічними вимогами. Тож застосування розрахункових квитанцій

Крім того, Вищий адміністративний суд в ухвалі від 31.05.2017 року у аналогічному спорі по справі К/800/35221/16 зазначив, що: «факт роздрукування Z-звітів і підклеювання їх у КОРО; відповідність суми готівкових коштів за результатами Z-звіту сумі готівкових коштів, визначеній в касових документах; здача суми готівкових коштів в банківську установу; наявність прибуткових і видаткових касових ордерів свідчать про те, що позивач не мав на меті занизити показники доходів, чого відповідачем спростовано не було. Зазначене дає підстави вважати про відсутність вини позивача, що виключає можливість притягнення його до фінансової відповідальності».

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не порушував вимоги порушено п 2.6 гл.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затверджене постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/1032, а отже винесене податкове повідомлення рішення є протиправними та підлягає скасуванню.

Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на викладене вище, адміністративний позов суд задовольняє.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 77, 132, 143, 243-246 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення прийняте Головним управлінням ДФС у Запорізькій області від 14 лютого 2019 року № .

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення прийняте Головним управлінням ДФС у Запорізькій області від 14 лютого 2019 року № .

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення прийняте Головним управлінням ДФС у Запорізькій області від 14 лютого 2019 року № .

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення прийняте Головним управлінням ДФС у Запорізькій області від 14 лютого 2019 року № .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 166, м. Запоріжжя, 69107, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЛКО" (вул. Університетська, буд. 231/10, м. Мелітополь, Запорізька область, 72319, ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 19210,00 грн.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень КАС України рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 04.12.2019.

Суддя А.В. Сіпака