Справа № 316/930/19
Суддя: Бульба О. М.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 316/930/19
Провадження № 2-а/316/38/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:

головуючого судді: Бульби О.М.,

при секретарі судового засідання: Черкашиній О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Енергодар справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського взводу 1 роти 2 батальйону 2 УПП в Запорізькій області ДПП капрала поліції Мимрикової Олександри Вікторівни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,,-

ВСТАНОВИВ:

20.05.2019 р. ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовною заявою до поліцейського взводу 1 роти 2 батальйону 2 УПП в Запорізькій області ДПП капрала поліції Мимрикової Олександри Вікторівни ( далі відповідач), в якій зазначаючи на те, що постанова винесена відносно нього є незаконною, складена з порушенням порядку накладення адміністративних стягнень, ґрунтується на неповному та необ`єктивному розгляді справи про адміністративне правопорушення, за відсутності доказів які б підтверджували наявність в його діях адміністративного правопорушення, просить суд: взнати дії поліцейського взводу 1 роти 2 батальйону 2 УПП в Запорізькій області ДПП капрала поліції Мимрикової Олександри Вікторівни протиправними щодо складання Постанови серії БР №036218 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 16.05.2019 року; сасувати постанову серії БР №036218 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 16.05.2019 р. (а.с.1-3).

Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області Бульби О.М. по справі призначено підготовче судове засідання (а.с.9).

Ухвалою суду від 24.07.2019 р. підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті (а.с.27).

В судове засідання позивач: ОСОБА_1 з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити (а.с.35).

В судове засідання відповідач: поліцейський взводу 1 роти 2 батальйону 2 УПП в Запорізькій області ДПП капрал поліції Мимрикова Олександра Вікторівна, повідомлена належним чином про місце дату та час розгляду справи судом, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з суду (а.с.38), не з`явилась, про поважність причин неявки суд не повідомила, заяв або клопотань про відкладення слухання справи не надала.

Відповідачем 24.06.2019 р. було надано до суду письмовий відзив, згідно якого вважає, що позивачем не надано докази на підтвердження обставин на які він посилається у позовній заяві та в задоволенні позовних вимог просить суд відмовити (а.с.22-25).

Вирішуючи питання щодо можливості слухання справи у відсутності учасників справи, суд враховуючи, що учасники справи належним чином повідомлені про її розгляд, клопотань або заяв про відкладення розгляду справи, до суду не надійшло, положеннями ч.1 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАСУ), передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, а наявності підстав для відкладення слухання справи визначених ст.205 КАСУ України судом не встановлено, суд, відповідно до ч.9 ст.205 КАСУ України, вважає можливим розглянути справу у відсутності учасників справи.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши наявні у справі докази, відповідно до ст.90 КАС України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 16.05.2019 р. поліцейським взводу 1 роти 2 батальйону 2 УПП в Запорізькій області ДПП капралом поліції Мимриковою Олександрою Вікторівною (відповідачем по справі) було складено Постанову про накладення адміністративного стягнення про справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху зафіксованого не в автоматичному режимі серія БР №036218 (далі оскаржувана Постанова), згідно якої до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. (а.с.4).

Згідно фабули оскарженої Постанови:16.05.2019 р. о 14 год. 40 хв. в м.Запоріжжі по вул.Космічна, 140, водій керуючи ТЗ «ЗАЗ FORZA» днз. НОМЕР_1 , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, де знаходились пішоходи, не зменшив швидкості та не зупинився, щоб надати дорогу пішоходам, чим створив перешкоду для пішоходів, чим порушив п.п.18.1 ПДР, чим скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.

Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно п.1 ч.1 ст.35 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Диспозицією ч.1 ст.122 КУпАП передбачено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Пункт 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 10.10.2001 р. №1306, в редакції від 01.05.2019 р. (далі ПДР) визначає поняття: пішохідний перехід - ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками 5.35.1-5.37.2, дорожньою розміткою 1.14.1-1.14.3, пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами, а на перехресті за відсутності пішохідних світлофорів, дорожніх знаків та розмітки - шириною тротуарів чи узбіч; проїзна частина - елемент дороги, призначений для руху нерейкових транспортних засобів. Дорога може мати декілька проїзних частин, межами яких є розділювальні смуги.

Відповідно до п.4.16«а» ПДР, пішохід має право на перевагу під час переходу проїзної частини позначеними нерегульованими пішохідними переходами, а також регульованими переходами за наявності на те відповідного сигналу регулювальника чи світлофора.

Згідно п.18.1 ПДР, водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Згідно 18.4 ПДР, якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

З зазначеного вбачається, що на нерегульованих пішохідних переходах пішоходи мають перевагу в русі перед транспортними засобами з моменту, коли вони ступили на перехід, при цьому водій повинен зменшити швидкість руху, потреба ж у зупинці, щоб дати дорогу пішоходам, наявна лише в разі, якщо для пішоходів створюється перешкода чи небезпека та пішохід перебуває на проїзній частині межа якої визначена роздільною смугою та призначена для руху в певному напрямку для транспортного засобу.

Таким чином, для встановлення вини у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, є доведення створення водієм, під час руху на транспортному засобі через нерегульований пішохідний перехід, перешкод чи небезпеки для пішохода.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12. 2005 р. №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови повинен відповідати вимогам, встановленим статтями 283, 284 КУпАП. В ній, зокрема, необхідно зазначити докази, на яких базується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення.

Розгляд справи про адміністративні правопорушення передбачені ч.1ст.122 КУпАП, відповідно до положень ст.222 КУпАП відноситься до компетенції Національної поліції України.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАСУ), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАСУ, встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень, незалежно від того, на чию користь вони можуть бути використані - на користь відповідача чи навіть позивача.

У відповідності до вимог ст.280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно п.1 Постанови Пленуму Вищого Адміністративного Суду України №2 від 06.03.2008 р. «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень належить перевіряти, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Не визнаючи своєї вини у порушенні Правил дорожнього руху, позивач зазначає також на те, проїзна частина дороги по якій він рухався, складається з кількох смуг, він їхав по крайній лівій смузі та при наближенні до пішохідного переходу зменшив швидкість руху, щоб впевнитися, що не створює перешкод чи небезпеки для пішоходів та на його смузі пішоходів не було, а отже небезпеки чи перешкоди в русі ним створено не було. Зазначеного позивачем стороною відповідача не спростовано, у тому числі і наданим як доказу на підтвердження законності оскаржуваного рішення відеозаписом, який було дослідженого судом, оскільки на ньому не зафіксовано порушення ПДР інкримінованого ОСОБА_1 спірним рішенням, а лише відображено події, які відбувалися після зупинки транспортного засобу працівником поліції.

Доказів порушення ОСОБА_1 інкримінованого йому п.18.1 ПДР за що адміністративна відповідальність передбачена ч.1 ст.122 КУпАП, матеріали справи не містять, а отже доводи позивача не спростовані відповідачем.

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі «Салабіаку проти Франції» від 07.10.1988 р., що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.

Правова природа адміністративної відповідальності за своєю суттю є аналогічною кримінальній, оскільки також є публічною, пов`язана із застосуванням державного примусу, ініціюється органами, які наділені владними повноваження, а застосовувані санкції можуть бути доволі суттєвими для особи, включаючи позбавлення волі.

У пункті 21 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» від 15.05.2008 р. зазначено, що Уряд України визнав карний кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Конституційний Суд України в рішенні від 22.12.2010 року №23-рп/2010 дійшов до висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні (п. 4.1).

Згідно ст.7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

Проте, судом не встановлено, а відповідачем не надано доказів виконання вимог КУпАП щодо повного та об`єктивного дослідження та з`ясування всіх обставин необхідних для встановлення істини у справі, чим відповідачем допущено порушення її розгляду, доказів порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху, а отже і правомірності притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності саме за ч.1 ст.121 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення в рамках санкції зазначеної норми .

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.139 КАСУ, оскільки спір вирішено на користь позивача, звільненого від сплати судового збору, а також за відсутності витрат інших осіб, пов`язаних розглядом справи, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

На підставі наведеного вище, керуючись ст.ст. 6, 9, 73-77, 79, 90, 205, 229, 241-246, 250, 251, 262, 263, 255, 286, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до поліцейського взводу 1 роти 2 батальйону 2 УПП в Запорізькій області ДПП капрала поліції Мимрикової Олександри Вікторівни про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення- задовольнити.

Визнати дії поліцейського взводу 1 роти 2 батальйону 2 УПП в Запорізькій області ДПП капрала поліції Мимрикової Олександри Вікторівни протиправними щодо складання Постанови серії БР №036218 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 16.05.2019 року.

Скасувати постанову серії БР №036218 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 16.05.2019 року.

Повний текст рішення складено 03.12.2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.п. 15.5, п.п.15 п. 1 Розділу VІІ Перехідних Положень КАС України (в новій редакції), до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя М. Бульба