Справа № 160/10441/19
Суддя: Лозицька Ірина Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лозицької І.О.
при секретарі судового засідання Ткач Л.А.
представника позивача не прибув
представника відповідача Кравченка М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -
25.10.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області , в якому просить суд:
Ухвалою суду від 30.10.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, а також встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позов та докази на його обґрунтування.
Ухвалою суду від 25.11.2019 року зупинено стягнення у виконавчому провадженні № 59796527 за постановою старшого державного виконавця Новомосковського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кашарної Н.І. «Про звернення стягнення про заробітну плату , пенсі, стипендію та інші доходи боржника» від 20.09.2019 року до набрання законної сили судовим рішенням по даній справі.
Заперечуючи проти позову, 22.11.2019 року відповідачем було надано до суду відзив на позовну заяву, який долучено до матеріалів справи. Відповідач зазначає, що відповідно до приписів Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування. Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 7 Закону № 2464 сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідач звертає увагу, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців платник податків ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) був зареєстрований як фізична особа-підприємець 23.05.1995 року та на теперішній час не здійснено реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Податкова звітність позивачем не подавалась, доходів він не отримував, як наслідок повинен був сплачувати (враховуючи зміни до Закону України № 2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», які набули чинності з 01 січня 2017 року, що стосується платників, які перебувають на загальній системі оподаткування та якими не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року) суму єдиного внеску, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Окрім того, позивач як фізична особа-підприємець мав основний вид діяльності за кодами КВЕД 52.62 Роздрібна торгівля з лотків та на ринках, що не є тотожним із касиром-приймальником ПТ «Ломбард «Каріна» Тарасенко і компанія». За вказаних обставин, саме ФОП ОСОБА_1 , є платником єдиного соціального внеску як фізична особа-підприємець. Відповідач вважає, що Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області при формуванні спірно вимоги діяло у спосіб та відповідно до Конституції України, Закону України № 2464 та іншим законодавчим актам. За вказаних підстав відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
27.11.2019 року позивачем до суду засобами електронного зв`язку було подано відповідь на відзив, відповідно до якого позивач просить доводи та докази відповідача по справі відхилити як необґрунтовані, оскільки, спірна вимога сформована відповідачем до фізичної особи, а не до фізичної особи-підприємця. Позивач у спірний період не був підприємцем, а відповідач належними доказами, у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та ст. ст. 72-76 КАС України, цього не спростував.
У судове засідання прибув представник відповідача, позивач у відповіді на відзив просив розглянути справу без його обов`язкової участі на підставі наявних у ній письмових доказів.
У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.
Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець, 1995 році взятий на податковий облік як суб`єкт підприємницької діяльності, в тому числі як платник єдиного внеску. В подальшому підприємницьку діяльність позивачем припинено.
З 01.10.2009 року по теперішній час позивач працює касиром-приймальником Повного товариства «Ломбард «Каріна» Тарасенко і компанія», що підтверджується довідкою від 16.10.2019 року № 2/3.
Окрім того, судом встановлено, що старшим державним виконавцем Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кашарною Наталією Василівною у виконавчому провадженні № 5979627 при примусовому виконанні було винесено постанову від 20.09.2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідно до якої звернуто стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 у розмірі 20 % від доходу боржника до виплати загальної суми боргу з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
Не погоджуючись з вказаною вимогою про сплату боргу (недоїмки) позивач звернувся до суду з позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. Закону України № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464 та п. 3 ч. 1 ІІ розділу Інструкції № 449, платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до п. 1 ч.2 ст. 6 Закону України № 2464, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
За приписами п. 3 р. 3 Інструкції №449 для фізичних осіб-підприємців (на загальній системі оподаткування) єдиний внесок встановлюється відповідно до вищевказаного Закону в розмірі 22 відсотків на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
Базою нарахування єдиного внеску є чистий оподатковуваний дохід (прибуток), зазначений у податковій декларації, поділений на кількість місяців, протягом яких такий платник перебував на обліку як платник єдиного внеску.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такі платники зобов`язані визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до ч. 12 ст. 9 Закону № 2464 єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.
Згідно п. 2 ст. 25 Закону № 2464, у разі виявлення своєчасно несплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.
Відповідно до п. 4 ст. 25 Закону № 2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмки вимогу про її сплату.
Згідно з ч. 3 VІ розділу Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.
Відповідно до ч. 4VІ розділу Інструкції № 449 вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою, згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою, згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). Після формування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та внесення даних до відповідного реєстру вимога надсилається (вручається) платнику.
Так, згідно даних контролюючого органу за ФОП ОСОБА_1 рахується недоїмка зі сплати єдиного внеску. Разом з тим, відповідачем не надано доказів щодо наявності такого суб`єкта господарської діяльності, як ФОП ОСОБА_1 на момент винесення вимоги про сплату боргу (недоїмки).
В свою чергу, в матеріалах справи міститься витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 17.10.2019 року № 24855063, відповідно до якого, записи щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в реєстрі не знайдено. Окрім того, в матеріалах справи міститься довідка Повного товариства «Ломбард «Каріна» Тарасенко і компанія» від 16.10.2019 року № 2/3, відповідно до якої, позивач працює касиром-приймальником зазначеного товариства з 01.10.2009 року за основним місцем діяльності.
Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі використовуються для ідентифікації юридичної особи або її відокремленого підрозділу, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, фізичної особи-підприємця, у тому числі - під час провадження ними господарської діяльності та відкриття рахунків у банках та інших фінансових установах.
Окрім того, як встановлено судом, позивач після припинення підприємницької діяльності та до виходу на основне місце роботи - 01.10.2009 року, не займався підприємницькою діяльністю, доходів від такої діяльності не отримував, звітності, передбаченої законодавством як фізична особа-підприємець з моменту виходу на основне місце роботи, не подавав.
Суд зазначає, що відповідно до п. 67.2 ст. 67 Податкового кодексу України контролюючі органи в установленому законом порядку мають право звертатися до суду про винесення судового рішення щодо припинення юридичних осіб або фізичних осіб-підприємців.
Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», положення якого діяло до 01.01.2016 року, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця проводиться у разі постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Підставами для постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця є, зокрема, неподання протягом року органам доходів і зборів податкових декларацій, документів фінансової звітності відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно зі ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
За вказаних обставин суд зазначає, що відповідачем як суб`єктом владних повноважень, на якого законом покладено тягар доведення обґрунтованості винесеного рішення, у разі його судового оскарження, не надано належних доказів правомірності вимоги про стягнення боргу зі сплати єдиного внеску.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-VI, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. А відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини, у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Таким чином, суд доходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
З приводу розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, враховуючи задоволення позовних вимог, стягненню з Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача підлягають судові витрати у розмірі 768,40 грн., сплата яких підтверджується квитанцією від 22.10.2019 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи.
Керуючись ст. ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) - задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 04.12.2019 року.

Суддя І.О. Лозицька