Справа № 820/490/18
Суддя: Донець Л.О.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 р.Справа № 820/490/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Донець Л.О.,

Суддів: Бенедик А.П. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 (головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., повний текст складено 16.08.19) по справі № 820/490/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Харківській області, третя особа - Харківська міська рада,

про скасування податкової вимоги та податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

30.01.2018, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Харківській області, після реорганізації (далі відповідач ), третя особа - Харківська міська рада, в якому просить суд про визнання незаконними та скасування податкові вимоги №81416-17 від 05.01.2018; №3213-17 від 16.01.2018; та податкові повідомлення-рішення №3 від 05.05.2017 на суму 8567,43 грн; № 3 від 15.05.2017 на суму 23940,00 грн.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 у справі №820/490/18 позов задоволений частково.

Скасовано податкове повідомлення-рішення відповідача №3 від 05.05.2017 за податковим зобов`язанням на суму 23940,00 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, з прийняттям в цій частині нового судового рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушенням норм матеріального і процесуального права, що привело до неправильного вирішення справи.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову, з прийняттям в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушенням норм матеріального і процесуального права, що привело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 02.09.2004 року між позивачем та Харківською міською радою укладений договір оренди землі: земельної ділянки №1, площею 0,0098 га та ділянки №2, площею 0,0037 га, на яких розташований нежитлова будівля літ. «А»/42-1 (магазин, нежитлове приміщення №1,2 в літ. А/37/1 «магазин»), яка є приватною власністю позивача.

29.10.2004 позивач продала нежитлову будівлю літ. «А/42-1» загально площею 55,3 кв.м по адресу: АДРЕСА_1 .

Відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення зі сплати податкового зобов`язання з орендної плати за землю за 2017 рік №3017562 від 05.05.2017 на суму 8567,43 грн (земельна ділянка №2 ); № 3 від 05.05.2017 на суму 23940,00 грн (земельна ділянка №1), які отримані позивачем 18.09.2017

З підстав несплати позивачем податкового боргу за вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, сформована податкова вимога №81416-17 від 05.01.2018 та повторна податкова вимога №3213-17 від 16.01.2018.

Суд першої інстанції, під час часткового задоволення позову, дійшов до висновку про те, що оскільки позивач не є з 2004 року власником нежитлової будівлі, тому й не є користувачем земельної ділянки №1, та не є платником орендної плати за користування даною земельною ділянкою.

Стосовно податкових зобов`язань зі сплати орендної плати за земельну ділянку №2, що розташована: АДРЕСА_1 , то суд першої інстанції дійшов до висновку про дійсність укладеного договору оренди земельної ділянки №2 площею 37 кв. м, тому й правомірності здійснення нарахування податкових зобов`язань зі сплати орендної плати.

Під час відмови у задоволенні частини позовних вимог про скасування податкових вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що формування цих рішень відбулось на підставі не скасованих податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

В силу приписів ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів вважає можливим розглядати справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, тобто в межах відмови у задоволені позовних вимог.

Частиною 1 ст.120 ЗК України зазначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частина 2 ст. 120 ЗК України передбачає, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частина 1 ст.377 ЦК України визначає, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Стаття 141 ЗК України каже, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

систематична несплата земельного податку або орендної плати;

набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини;

передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії.

Статтею 31 Закону України «Про оренду землі» визначає, що договір оренди землі припиняється в разі:

закінчення строку, на який його було укладено;

викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом;

поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря;

смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки;

ліквідації юридичної особи-орендаря;

відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем;

набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці;

припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійного договору (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства/концесії).

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобов`язана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному статтею 148-1 Земельного кодексу України.

Пункт 288.1 ст.288 ПК України каже, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.

Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Пункт 288.2 ст.288 ПК України зазначає, що платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Пункт 288.3 ст.288 ПК України зазначає, що об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Пункт 288.4 ст.288 ПК України каже, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Пункт 288.5 ст.288 ПК України визначає, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:

не може бути меншою за розмір земельного податку:

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;

для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області;

не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

може перевищувати граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.

для пасовищ у населених пунктах, яким надано статус гірських, не може перевищувати розміру земельного податку.

для баз олімпійської, паралімпійської та дефлімпійської підготовки, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України, не може перевищувати 0,1 відсотка нормативної грошової оцінки.

Стаття 289 ПК України передбачає, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою:

Кi = І:100,

де І - індекс споживчих цін за попередній рік.

У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.

З приводу частини позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення №3 від 05.05.2017 на суму 8567,43 грн, то колегія суддів зазначає на таке.

За обставинами справи, відповідачем здійснено нарахування орендної плати відповідно до умов договору оренди №7242/04 від 02.09.2004 за користування земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 вул АДРЕСА_2 Енгельса, 33 в сумі 8567,43 грн.

При цьому, розмір орендної плати в місяць за земельні ділянки відповідно до договору оренди землі від 02.90.2004 року №7242/04 з 2007 складає 290,23 грн.

Розрахунок податкового зобов`язання зі сплати орендної плати складає за 2017 рік 290,23*Кі 2005 рік 1,035*КІ 2007 рік 1,028*Кі 2008 рік 1,152*Кі 2009 рік 1,059 *Кі 2010 рік 1,0* Кі 2011 рік 1,0 КІ 2012 рік 1,0 *Кі 2013 рік 1,0 *Кі 2014 рік 1,249*Кі 2015 рік 1,433*КІ 2016 рік 1,06)*12=8567,43 грн.

За інформацією державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 №22-28-00.22-443/2-17, коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, розрахований відповідно до п.289.2 ст.289 ПК України, станом на 01.01.2016 1,06.

При цьому, коефіцієнт індексації нормативної оцінки земель застосовується кумулятивно залежно від дати проведення нормативної грошової оцінки земель.

Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель становить: 1996 1,703; 1997 1,059; 1998 1,006; 1999 1,127; 2000 1.182; 2001 1,02; 2005 1,035; 2007 1,028; 2008 1.152; 2009 1,059; 2010 1,0; 2012 1,0; 2013 1,0; 2014 1,249; 2015 1,433.

В своїй апеляційній скарзі позивач не обґрунтовує невідповідність розрахунку орендної плати вимогами наведеного вище чинного законодавства.

З огляду на це, та повторне посилання позивача в апеляційній скарзі на висновки судового рішення у справі №638/4713/18, які на думку, колегії суддів правильно надана оцінка судом першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції про скасування цього податкового повідомлення.

З приводу доводів представника позивача про неналежне застосування до цього спору приписів чинного законодавства про наявність у позивача пільги зі сплати орендної плати на землю як особи, що має статус ветерана праці, то колегія суддів зауважує на таке.

За приписами ч.5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає дані доводи необґрунтованими, як такі що не були заявлені в суді першої інстанції.

Крім цього, колегія суддів зауважує на те, що такі відомості про позивача мають персоніфікований характер.

З огляду на невиконання заявницьких умов про наявність у позивача такого статусу, самостійне застосування відповідачем або Харківською міською радою приписів про пільги - є неможливим.

Надана до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції довідка від 11.03.2015 №3830/2033-15-04-18 відповідача про відсутність у позивача заборгованості перед бюджетом з земельного податку не спростовує висновків судів.

Стосовно частини позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення відповідача №3 від 05.05.2017 за податковим зобов`язанням на суму 23940,00 грн, то колегія суддів зауважує на таке.

У відповідності до пп.270.1.1, 270.1.2 п.270.1 ст.270 ПК України об`єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

На підставі п.287.6, п.287.7 ст.287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

З аналізу наведених вище норм, колегія суддів дійшла до висновку про те, що якщо певна фізична особа чи юридична особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.09.2017 у справі №21-3078а16.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За обставинами справи, відповідачем здійснено нарахування орендної плати відповідно до умов договору оренди №7242/04 від 02.09.2004 від 02.09.2004 за користування земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 23940,00 грн.

В своїй апеляційній скарзі відповідач не спростовує висновків суду першої інстанції про те, що позивачем здійснено продаж нежитлової будівля літ. «А»/42-1 (магазин, нежитлове приміщення №1,2 в літ. А/37/1 «магазин»), 29.10.2004, тому й безпідставності нарахування орендної плати за землю.

Стосовно частини позовних вимог про скасування податкових вимог №81416-17 від 05.01.2018; №3213-17 від 16.01.2018, то колегія суддів зазначає на таке.

У відповідності до п.59.1 ст.59 ПК України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків.

Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

У відповідності до п.60.1.2, п.60.1.4 ст.60 ПК України податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо: контролюючий орган скасовує раніше прийняте податкове повідомлення-рішення про нарахування суми грошового зобов`язання або податкову вимогу; рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі.

Зі змісту додаткових пояснень відповідача, наданих до суду апеляційної інстанції вбачається що податкова вимога №81416-17 від 05.01.2018 сформована помилково, а податкова вимога №3213-17 від 16.01.2018 - є відкликаною.

За таких підстав, колегія суддів, вважає помилковим посилання суду першої інстанції про обґрунтованість таких податкових вимог, та відмови з цих підстав у задоволенні позову.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що судове рішення слід в цій частині скасувати з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Так, колегія суддів дійшла до висновку про те, що слід скасувати податкову вимогу відповідача №№81416-17 від 05.01.2018, оскільки на час розгляду справи вона не має статус відкликаної.

З огляду на такі обставини, колегія суддів вважає, що в задоволенні частини позову про скасування податкової вимоги №3213-17 від 16.01.2018 слід відмовити.

Суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, ухвалив судове рішення без додержанням норм матеріального права, зокрема, Податкового кодексу України, тому судове рішення підлягає частковому скасуванню, а апеляційна скарга позивача частковому задоволенню, в задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити.

Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 по справі №820/490/18 - скасувати в частині відмови у задоволенні позову про скасування податкових вимог № 81416-17 від 05.01.2018, № 3213-17 від 16.01.2018, з прийняттям в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Скасувати податкову вимогу Головного управління ДПС у Харківській області № 81416-17 від 05.01.2018.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 13.08.2019 по справі № 820/490/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Л.О. Донець
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик М.І. Гуцал
Повний текст постанови складено 03.12.2019 року