Справа № 480/1571/19
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 р.Справа № 480/1571/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.,

представника позивача Форсюк В.Л.,

представника відповідача Сумцової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.08.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Л.М. Опімах, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, по справі № 480/1571/19

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Голландська аграрна компанія"

до Головного управління ДФС у Сумській області

про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 07.08.2019р. адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Голландська аграрна компанія" до Головного управління ДФС у Сумській області про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення - задоволено.

Визнано незаконним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Сумській області № від 29.12.2018 р.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Сумській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Голландська аграрна компанія" 2085,12 грн в рахунок відшкодування судового збору.

Відповідач, не погодившись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи зазначене рішення суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення справи, неповно з`ясував всі обставини справи, що мають значення при вирішенні спору, невірно застосував до спірних правовідносин вимоги матеріального та процесуального права. Вважає, що задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про необґрунтованість встановлених податковим органом за наслідком проведеної перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства, та як наслідок, незаконності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення про збільшення позивачу податкового зобов`язання з земельного податку. Зазначив, що позивачем занижено базу оподаткування операцій із заправки ПММ орендованих автотранспортних засобів, договори яких нотаріально не засвідчені, на суму 695035,33 грн, не складено податкові накладні та не нараховано податкові зобов`язання з податку на додану вартість за період, що перевірявся. Отже підприємством допущено порушення податкового законодавства та протиправно віднесено до складу податкового кредиту суми ПДВ, сплачені (нараховані) на оплату придбання паливно-мастильних матеріалів для орендованих автомобілів.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст.308 КАС України та керуючись ст.229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 26.11.2018 р. відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Голландська аграрна компанія" податкового законодавства за період з 01.07.2015 р. по 30.06.2018 р., валютного - за період з 01.07.2015 р. по 30.06.2018 р., єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2011 р. по 30.06.2018 р. За наслідками проведеної перевірки складено Акт від 26.11.2018 р. № 7328/18-28-14-01/34171851/108 (том 1 а.с.15-66).

За результатами проведеної перевірки позивача ГУ ДФС у Сумській області винесено податкове повідомлення-рішення від 29.12.2018 р. № , яким зменшено розмір від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, на суму 139007,00 грн, та податкові повідомлення-рішення від 29.12.2018 р. № , № , № 007231401, № , № , якими відповідач збільшив податкові зобов`язання з земельного податку.

За наслідками адміністративного оскарження були скасовані податкові повідомлення-рішення, якими відповідач збільшив податкові зобов`язання з земельного податку, проте залишено в силі податкове повідомлення-рішення від 29.12.2018 р. № , яким зменшено розмір від`ємного значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, на суму 139007,00 грн (том 1 а.с.14,83-86).

Не погодившись з податковим повідомленням-рішенням від 29.12.2018 р. № , позивач звернувся до суду з даним позовом.

Як було встановлено під час розгляду справи, фактичною підставою для визначення позивачу суми грошового зобов`язання, слугували висновки податкового органу про те, що позивач протиправно не нарахував податкові зобов`язання з ПДВ відповідно до пп. "г" п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України, оскільки підставою для застосування позивачем даної норми мав бути факт використання придбаних паливно-мастильних матеріалів (ПММ) для заправки транспортних засобів, отриманих у користування від фізичних осіб за непосвідченими нотаріально договорами оренди.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог та недоведеності відповідачем в ході судового розгляду справи правомірності прийнятого податкового повідомлення-рішення від 29.12.2018 р. № .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до пп. "г" п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

За змістом пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Отже, для висновку про використання паливно-мастильних матеріалів поза межами господарської діяльності позивача відповідачу під час перевірки необхідно було встановити, що ПММ використані в операціях, метою яких не є отримання доходу.

Разом з тим висновок щодо використання ПММ поза межами господарської діяльності відповідач обґрунтовує тим, що вони були використані для заправки транспортних засобів, одержаних ТОВ "Голландська аграрна компанія" від фізичних осіб за нікчемними договорами оренди, оскільки такі договори не були посвідчені нотаріально.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні договори оренди (том 1 а.с.161-186,187-212) були укладені з:

1) ОСОБА_1 - договір № 6/1-03/11 від 16.03.2011 р. (факт передачі автотранспортного засобу підтверджується актом прийняття-передачі від 16.03.2011 р.);

2) ОСОБА_2 - договори: б/н від 14.03.2014 р. (акт приймання-передачі від 14.03.2014 р.); б/н від 01.04.2016 р. (акт приймання-передачі від 01.04.2016 р.);

3) ОСОБА_3 - договори: б/н від 20.07.2015 р. (акт приймання-передачі від 20.07.2015 р.), б/н від 08.04.2016 р. (акт приймання-передачі від 08.04.2016 р.), б/н від 15.03.2017 р. (акт приймання-передачі від 15.03.2017 р.);

4) ОСОБА_4 - договір б/н від 08.04.2016 р. (акт приймання-передачі від 08.04.2016 р.);

5) ОСОБА_5 - договори: б/н від 09.04.2014 р. (акт приймання-передачі від 09.04.2014 р.); б/н від 03.08.2015 р. (акт приймання-передачі від 03.08.2015 р.);

6) ОСОБА_6 - договір б/н від 20.07.2015 р. (акт приймання-передачі від 20.07.2015 р.);

7) ОСОБА_4 - договір б/н від 20.07.2015 р. (акт приймання-передачі від 02.07.2015 р.);

8) ОСОБА_7 - договори: б/н від 20.07.2015 р. (акт приймання-передачі від 20.07.2015 р.); б/н від 12.07.2016 р. (акт приймання-передачі від 12.07.2016 р.);

9) ОСОБА_2 - договори: б/н від 03.08.2015 р. (акт приймання-передачі 03.08.2015 р.), б/н від 15.03.2017 р. (акт приймання-передачі від 15.03.2017 р.);

10) ОСОБА_8 - договір б/н від 01.04.2014 р. (акт приймання-передачі від 04.04.2014 р.);

11) ОСОБА_9 - договори: б/н від 01.08.2016 р. (акт приймання-передачі від 01.08.2016 р.), б/н від 01.08.2017 р. (акт приймання-передачі від 01.08.2017 р.);

12) ОСОБА_10 - договори: б/н від 04.12.2013 р. (акт приймання-передачі від 04.12.2013 р.), б/н від 01.05.2016 р. (акт приймання-передачі від 01.05.2016 р.), б/н від 01.08.2017 р. (акт приймання-передачі від 01.08.2017 р.);

13) ОСОБА_11 - договір б/н від 05.04.2017 р. (акт приймання-передачі від 05.04.2017 р.);

14) ОСОБА_12 - договір б/н від 03.07.2017 р. (акт приймання-передачі від 03.07.2017 р.);

15) ОСОБА_13 - договір б/н від 01.09.2017 р. (акт приймання-передачі від 01.09.2017 р.);

16) ОСОБА_14 - договір б/н від 01.09.2017 р. (акт приймання-передачі від 01.09.2017 р.);

17) ОСОБА_15 - договір б/н від 11.09.2017 р. (акт приймання-передачі від 15.09.2017 р.);

18) ОСОБА_16 - договір б/н від 11.09.2017 р. (акт приймання-передачі від 15.09.2017 р.).

З отриманого зазначеними фізичними особами за договорами оренди транспортних засобів доходу підприємством був у повному обсязі утриманий та сплачений податок на дохід фізичних осіб та військовий збір.

При цьому недодержання сторонами вимог цивільного законодавства щодо форми договору ще не свідчить про нереальність господарської операції.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. При цьому, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, то на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

З викладеного вбачається, що цивільним законодавством не заперечується можливість реального виконання сторонами зобов`язань за договорами оренди транспортних засобів з фізичними особами, які не були нотаріально посвідчені.

Водночас відповідач зазначає, що з цієї підстави зазначені договори є нікчемними та не створюють будь-яких правових наслідків з моменту їх підписання.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У даному випадку з огляду на те, що позивачем не було дотримано вимог закону щодо форми договорів оренди транспортних засобів з фізичними особами, а саме їх нотаріального посвідчення, такі фізичні особи наділені правом вимагати повернення транспортних засобів та відшкодування вартості їх використання.

Водночас, недотримання форми договорів оренди транспортних засобів з фізичними особами не свідчить про те, що такі транспортні засоби не були фактично передані позивачу в користування і не були використані в його господарській діяльності.

Крім того в акті перевірки відповідач також не заперечує факт реальної передачі підприємству транспортних засобів, та не заперечує факт використання позивачем переданих у користування транспортних засобів та паливно-мастильних матеріалів у виробництві з метою отримання доходу.

При цьому інших фактичних даних, які б свідчили про нереальність оренди транспортних засобів у фізичних осіб та могли би бути підставою для висновку про використання ПММ для їх заправки поза господарською діяльністю, відповідач не наводить. Також, перевіряючи достовірність і повноту нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору, відповідач не заперечує, що дохід фізичним особам-орендодавцям за вказаними договорами оренди був нарахований та сплачений позивачем правомірно.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що паливно-мастильні-матеріали були придбані позивачем у приватного підприємства "Укрпалетсистем" за договором № Ю-0113-107 від 31.01.2013 р. (том 1 а.с.87-91). Факт передачі позивачу ПММ протягом 2015-2018 років підтверджується видатковими накладними, правомірність складення яких не заперечується відповідачем.

Паливно-мастильні матеріали, отримані ТОВ "Голландська аграрна компанія" за вказаними видатковими накладними були використані для заправки автотранспортних засобів, які позивач використовує на підставі договорів оренди, укладених з фізичними особами. Паливно-мастильні матеріали були передані позивачу за дійсним договором з ПП "Укрпалетсистем" № Ю-0113-107 від 31.01.2013 р., а сам факт реальності операцій з поставки ПММ також не заперечується відповідачем.

Отже, ПММ також були використані у господарській діяльності позивача.

Таким чином, з викладеного слідує, що ніхто зі сторін не ставить під сумнів реальність правочинів.

Крім того відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Разом з тим вказана стяття не має посилання на п.4 ст. 203, якою передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Враховуючи наведене, а також те, що реальність правочину встановлена первинними документами, то він не може бути визнаним в силу закону нечинним.

Оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям зазначеним в ч. 2 ст. 2 КАС України, колегія суддів прийшла до висновку, що приймаючи спірне податкове повідомлення-рішення про збільшення податкового зобов`язання з земельного податку, податковий орган дійшов до неправомірного висновку про порушення позивачем вимог діючого законодавства, а тому воно є незаконними та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Належними та допустимими доказами відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення, не довів обґрунтованість висновків акту перевірки.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 77 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку щодо обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що підприємством допущено порушення податкового законодавства не знайшли свого підтвердження ні в ході судового розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного провадження.

Твердження скаржника про те, що задовольняючи позовні вимог, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про необґрунтованість встановлених податковим органом за наслідком проведеної перевірки порушень позивачем вимог діючого законодавства, та як наслідок, незаконності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на прийняте колегією суддів рішення.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 241, ч. 3 ст. 243, ст.ст. 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Сумській області - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 07.08.2019 року по справі № 480/1571/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.А. Спаскін
Судді (підпис) (підпис) Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк

Повний текст постанови складено 02.12.2019 року