Справа № 1.380.2019.002015
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 рокуЛьвів№857/11090/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Макарика В.Я.,

при секретарі судового засідання: Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року у справі №1.380.2019.002015 (головуючий суддя Мричко Н.І. рішення проголошене о 14:47 год. у м. Львові повний текст складений 24.09.2019р.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказ про його звільнення №1208 о/с від 18.03.2019 винесений Відповідачем протиправно та без врахування висновків суду у попередніх справах. Наголошує, що його втретє протиправно звільнено у зв`язку з скороченням штату працівників, однак всупереч вимогам закону не запропоновано іншої посади, що передбачено у Прикінцевих та перехідних положеннях Закону України «Про Національну поліцію». Позивач також зазначив, що без пропозиції посади його було позбавлено можливості написати рапорт на переведення і продовження служби. У зв`язку з наведеним, вважає звільнення таким, що порушило право на працю, адже Відповідач зобов`язаний був розглянути можливість подальшого використання на службі враховуючи намір проходити службу у Національній поліції.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області за №1208 о/с від 18.03.2019 «Про звільнення» про звільнення ОСОБА_1 /М-252191/, капітана міліції, з органів внутрішніх справ на підставі п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ. Поновлено ОСОБА_1 на посаді вихователя приймальника-розподільника для дітей Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 09.11.2015. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 22605 (двадцять дві тисячі шістсот п`ять) грн. 44 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 3298 (три тисячі двісті дев`яносто вісім) грн. 78 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допущено до негайного виконання. Зобов`язано Головне управління Національної поліції України у Львівській області відповідно до пунктів 9, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» вирішити питання про прийняття ОСОБА_1 на службу в поліції в Головне управління Національної поліції України у Львівській області на рівнозначну посаду, яку позивач обіймав в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області станом на 06.11.2015.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем Головним управлінням Національної поліції у Львівській області подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та підлягає скасуванню. Доводи апелянта зводяться до того, що Законом України «Про Національну поліцію» встановлено певну процедуру прийняття на службу в органи Національної поліції, яка вимагає вчинення певних дій з боку осіб, які приймаються на службу в поліції (як таких, що приймаються на службу вперше, так і для колишніх працівників міліції, які виявили бажання працювати в поліції), а також з боку посадових осіб органів (закладів, установ) поліції. У строк, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а саме з 06 серпня 2015 року до 06 листопада 2015 року, від позивача заяви про прийняття її на службу до поліції не надходило. Позивач звернувся до відповідача у строк, коли подібні питання не могли бути вирішені згідно з нормою, встановленою пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», про що позивача повідомлено відповідним листом. Також, відповідно до ч.5 ст. 7 Закону України «Про Національну поліцію», у діяльності поліції забороняються будь-які привілеї за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовною або іншими ознаками. Однак, суд, в позапроцедурний порядок, який визначений законом, втручаючись в дискреційне повноваження відповідача, створив певних привілеїв позивача щодо вступу на службу до поліції. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 з червня 2008 року проходив службу в органах внутрішніх справ України. На момент звільнення займав посаду вихователя приймальника розподільника для дітей ГУ МВС України у Львівській області, мав спеціальне звання капітан міліції.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області №809 о/с від 06.11.2015 ОСОБА_1 було звільнено з посади вихователя приймальника-розподільника для дітей ГУ МВС України у Львівській області за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону У країни «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25.02.2016 року у справі №813/6490/15, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 10.05.2018 року у справі №813/6490/15 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 року та постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25.02.2016 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23.10.2018 у справі №813/6490/15, яке залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 у справі №876/1899/16 позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано протиправним дії та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 06.11.2015 року №809 о/с про звільнення капітана міліції ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів); поновлено ОСОБА_1 на посаді вихователя приймальника-розподільника для дітей ГУМВС у Львівській області з 07.11.2015 року; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі 117 029 (сто сімнадцять тисяч двадцять дев`ять) грн. 12 коп.

На виконання вищевказаного рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23.10.2018 у справі №813/6490/15 наказом ГУ МВС України у Львівській області №1184 о/с від 23.11.2018 Позивача поновлено на посаді вихователя приймальника-розподільника для дітей Головного управління Міністерства внутрішніх справ України з 07.11.2015.

Цього ж дня, 23.11.2018 наказом ГУ МВС України у Львівській області №1185 о/с «Про звільнення» ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п. 64 «г» Положення /через скорочення штатів/ капітана міліції ОСОБА_1 /М-252191/, вихователя приймальника розподільника для дітей Головного управління Міністерства внутрішніх справ України, з 07.11.2015.

Не погоджуючись із вказаним наказом ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 у справі №1.380.2019.000033, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 у справі №857/3256/19 позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області №1185 о/с від 23.11.2018 в частині звільнення ОСОБА_1 /М-143386/ вихователя приймальника розподільника для дітей Головного управління Міністерства внутрішніх справ України, капітана міліції з органів внутрішніх справ. Поновлено ОСОБА_1 на посаді вихователя приймальника-розподільника для дітей Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 08.11.2015 року. Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12762 (дванадцять тисяч сімсот шістдесят дві) грн 88 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства. Рішення суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 3298 (три тисячі двісті дев`яносто вісім) грн 78 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства допущено до негайного виконання.

На виконання вказаного рішення суду Відповідач виніс наказ від 18.03.2019 №1207 о/с, яким поновив ОСОБА_1 на посаді вихователя приймальника розподільника для дітей ГУ МВС України у Львівській області з 08.11.2015.

Водночас, наказом від 18.03.2019 №1208 о/с «Про звільнення» позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п. 64 «г» Положення /через скорочення штатів/, з 08.11.2015.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що позивача уже втретє звільнено на підставі п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ не зважаючи на його бажання проходити службу в поліції та без вирішення питання працевлаштування на тотожній посаді, яку він обіймав в органах внутрішніх справ.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктом 17 частини 1 статті 4 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Пунктом 64 «г» вказаного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду трудових спорів» (з подальшими змінами) при розгляді трудових спорів, пов`язаних із звільненням за пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію України», Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Вказаний Закон опублікований 06.08.2015 року в газеті «Голос України» та відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 07.11.2015 року, крім, зокрема, пункти 8, 11 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, які набрали чинності з дня, наступного за днем опублікування Закону, тобто 07.08.2015 року.

Так, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» передбачено, що з дня опублікування вказаного Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до пунктів 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним вказаним Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування вказаного Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у вказаному пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Вказані у цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в вказаному пункті терміну на підставах, визначених Положенням.

Законом України «Про Національну поліцію» передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, зокрема прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом першої інстанції враховано положення частини 4 статті 78 КАС України відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд встановив, що у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 у справі № 1.380.2019.000033, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 у справі №857/3256/19, уже досліджувалося питання щодо правомірності звільнення позивача з органів внутрішніх справ в запас за п. 64 «г» /через скорочення штатів/ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Суд при винесенні вказаного рішення покликався на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 19.01.2016 року у справі №810/1783/13а, згідно якої, ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У вказаному акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з вказаним, при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у вказаному випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: припинено виконання функцій ліквідованого органу чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано, зокрема, ГУ МВС України у Львівській області.

При цьому, в Законі України «Про Національну поліцію», постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 року №730 чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції.

У даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави не ліквідована.

Крім того, суд встановив, що вказане правонаступництво підтверджується, зокрема, аналогічністю завдань міліції і поліції, встановлених статтею 3 Закону України «Про міліцію» та статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію» відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України.

Суд також враховує, що в постанові від 27.05.2014 року у справі №21-108а14 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Пунктами 8-11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» не передбачено порядку пропонування працівникам міліції посад в органах Національної поліції.

Враховуючи таку обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України щодо обов`язку роботодавця працевлаштувати працівників ліквідованої установи, суд вважає, що у даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, а саме частина 3 статті 49-2 КЗпП України, якою передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення статті 49-2 КзпП України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Суд зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19.02.2019 у справі № 1.380.2019.000033, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 у справі №857/3256/19, було встановлено, що ГУ МВС України у Львівській області у встановлений законодавством строк не запропонувало позивачу жодної посади в новостворених органах Національної поліції.

З урахуванням наведеного, судом встановлено, що звільнення позивача порушило його право на працю в частині гарантій на зайняття певних посад у порядку визначеному розділом ХІ Закону України «Про Національну поліцію».

На виконання вищевказаного рішення наказом від 18.03.2019 №1207 о/с позивача було поновлено на посаді.

Водночас, суд зазначає, що відповідач наказом №1208 о/с «Про звільнення» від 18.03.2019, що є предметом судового розгляду у вказаній справі, втретє звільнив позивача без з`ясування можливості його подальшого використання на службі та без пропонування жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції.

Зі змісту оскарженого наказу випливає, що відповідач при звільненні позивача керувався підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року №114, з наступними змінами та доповненнями.

У відповідності до наведеного підпункту особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, звільнення зі служби допускається за умови відсутності можливості подальшого використання на службі позивача, шляхом пропозиції посад або проходження конкурсу.

Суд встановив, що відповідачем не дотримано вищевказаних вимог Закону при винесені оскаржуваного наказу, а саме протиправно не запропоновано позивачу жодної посади в новостворених органах Національної поліції, що слугує підставою для скасування наказу про звільнення.

Суд наголошує, що наказ про поновлення працівника на роботі має бути спрямований на реальне виконання рішення суду та забезпечення відновлення порушеного права працівника, а не нести за собою лише формальний характер.

Рішення суду від 19.02.2019 у справі №1.380.2019.000033 носило зобов`язальний характер, яким відповідача зобов`язувалося відновити порушене право позивача, що включає вчинення необхідних дій з боку відповідача задля належного виконання рішення суду та, в разі необхідності, створення відповідних умов з тим, щоб рішення суду могло бути виконано реально, а не для його формального виконання.

Судом зазначено, що відповідачем повторно недотримано вимоги статті 49-2 КЗпП України, частиною 3 якої передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі чи організації. Жодних доказів протилежного відповідачі суду не надали.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність достатніх і належних правових підстав в ГУМВС України у Львівській області для прийняття наказу від 18.03.2019 №1208 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади.

Крім того, надаючи правову оцінку рішення відповідача, суд керується, зокрема, положеннями частини 2 статті 2 КАС України, відповідно до якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції вірно вказано, що винесений відповідачем наказ від 18.03.2019 №1208 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади не відповідає низці критеріїв, що визначені частиною 2 статті 2 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 у справі № 21-484а14.

Таким чином, оскільки суд вважає протиправним звільнення позивача зі служби в поліції, то позивач підлягає поновленню на тій посаді та у тому органі, з якого він був протиправно звільнений.

Щодо вимоги позивача зобов`язати ГУ НП у Львівській області відповідно до пунктів 9, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про національну поліцію» вирішити питання про прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції в ГУ НП у Львівській області на рівнозначну посаду, яку позивач обіймав в ГУ МВС України у Львівській області станом на 06.11.2015, судом зазначає наступне.

Як вже зазначалось вище, пунктом 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Тобто, вказаними нормами відповідачі не обмежені обов`язком працевлаштувати працівника міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції на тотожній посаді, яку він обіймав в органах внутрішніх справ. Тоді як законодавцем встановлено право запропонувати особі, яка виявила бажання проходити службу в поліції рівнозначну, вищу або нищу посаду.

В ході розгляду справи, відповідачі не надали жодних доказів того, що позивач відмовився від подальшого проходження служби в поліції, а також доказів того, що позивачу пропонувалося в подальшому проходити службу в органах поліції, оскільки лише за умови дослідження таких обставин при звільненні позивача на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, процедура звільнення буде відповідати критерію обґрунтованості.

Суд наголошує, що незважаючи на наявність судових рішень про визнання звільнень позивача протиправними, такі рішення відповідачем були лише формально виконані шляхом поновлення його на посаді.

Водночас, позивача уже втретє звільнено на підставі п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ не зважаючи на його бажання проходити службу в поліції та без вирішення питання працевлаштування на тотожній посаді, яку він обіймав в органах внутрішніх справ.

Таким чином, з метою належного судового захисту та відновлення порушеного права позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку зобов`язати ГУ НП у Львівській області у відповідності до пунктів 9, 12 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» вирішити питання про прийняття позивача ОСОБА_1 на службу до поліції в ГУ НП у Львівській області на рівнозначну посаду, яку позивач обіймав в ГУ МВС у Львівській області станом на 06.11.2015.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року у справі №1.380.2019.002015 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. Я. Макарик
Повний текст постанови складено 03.12.2019р.