Справа № 200/12672/19-а
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2019 р. Справа№200/12672/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Дмитрієва В.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (в письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя про визнання протиправними дій щодо припинення виплати пенсії та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області, Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя про визнання протиправним та скасування рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про відмову у скасуванні статусу переселенця від 12 серпня 2019 року №4216 та зобов`язання проводити нарахування та виплату пенсії як громадянці, яка відмовилася від статусу ВПО та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; визнання неправомірними дії Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя та Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо невиплати пенсії за втратою годувальника за період травень - липень 2019 року та включення їх відповідачем до виплати за окремим порядком фінансування; зобов`язати Маріупольське об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області та Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя виплатити виниклу загальну заборгованість в розмірі 15171 грн. у відповідності та в порядку передбаченому пунктом 2 статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у зв`язку із реєстрацією місця проживання у місті Маріуполі, за його заявою, Департаментом соціального захисту населення Маріупольської ради, було скасовано статус внутрішньо переміщеної особи та він звернувся до відповідача із заявою про виплату пенсії на загальних підставах, як звичайному громадянину України. Проте, відповідач своїм рішенням відмовив у скасуванні статусу переселенця і виплати пенсії на загальних підставах, внаслідок чого не виплачено пенсію за травень-липень 2019 року. Таким чином, Відповідач грубо порушив охоронювані Конституцією та законами України права позивача.

Ухвалою суду від 4 листопада 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі та витребувано у відповідача інформацію стосовно припинення виплати пенсії позивачу.

Відповідач позов не визнав, 22 листопада 2019 року надав відзив на адміністративний позов, у якому зазначив, що призначення, відновлення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам, у тому числі особам, які відмовилися відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на території, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, здійснюються територіальними органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей, що містяться в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. Стосовно виплати заборгованості за минулий період зазначає, що у відповідності до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 № 365, суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. У задоволенні позову просив відмовити.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію по втраті годувальника, що сторонами не заперечується. Відповідно до пенсійного посвідчення НОМЕР_3 від 12 січня 1999 року пенсія позивачу призначена довічно. До 31 липня 2017 року ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . 31 липня 2017 року місце проживання позивача зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Ленінським РВ УМВС України у м. Донецьку 26 червня 2002 року.

28 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради із заявою про скасування статусу внутрішньо переміщеної особи у зв`язку із реєстрацією міста проживання. 4 червня 2019 року позивачу видана довідка про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи.24 липня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до пенсійного органу із заявою про відмову від статусу переселенця. Рішенням №4216 від 12 серпня 2019 року відмовлено заявнику у відмові статусу переселенця, оскільки у заявника відсутня довідка, яка засвідчує, що ОСОБА_1 не є внутрішньо переміщеною особою (ас. 19-20).

Згідно листа Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 11 жовтня 2019 року №17275/34-3/04 виплату пенсії ОСОБА_1 за травень-липень 2019 року не виплачено у зв`язку виникненням програмної помилки, заборгованість буде виплачена відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №649 від 22 серпня 2018 року після надходження відповідних коштів.

Із встановлених обставин убачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та суб`єктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір у сфері соціального захисту, з приводу правомірності невиплати такого виду страхової виплати, як пенсія.

Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2017 року № 821 вирішено реорганізувати деякі територіальні органи Пенсійного фонду України шляхом злиття окремих органів Пенсійного фонду України за переліком згідно з додатком №1.

На виконання вказаної постанови Лівобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя реорганізовано шляхом злиття з Маріупольським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Донецької області.

Відповідно до наведеного, правонаступником Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Маріуполя є Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області, яке внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та є належним відповідачем у справі.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості.

Відповідно до положень ст. 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Питання виплати пенсій врегульовані нормами ст. 47 зазначеного Закону, згідно з якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Порядок припинення та поновлення виплати пенсії визначений нормами ст. 49 Закону № 1058-IV.

Так, згідно положень частини першої зазначеної статті виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 4.12 Постанови правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Постанова № 22-1) передбачено, що при переїзді пенсіонера на постійне або тимчасове проживання до іншої адміністративно-територіальної одиниці орган, що призначає пенсію, не пізніше трьох робочих днів з дня одержання заяви надсилає запит про витребування пенсійної справи до органу, що призначає пенсію, за попереднім місцем проживання (реєстрації) пенсіонера. Пенсійна справа не пізніше п`яти робочих днів з дня одержання запиту пересилається органу, що призначає пенсію, за новим місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до положень ст. 33 Конституції України, ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (надалі - Закон № 1382-IV) громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно положень статті 3 Закону № 1382-IV документами, до яких вносяться відомості про місце проживання є:

- паспорт громадянина України,

- тимчасове посвідчення громадянина України,

- посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання,

- посвідчення біженця,

- посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту,

- посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист.

Нормами ст. 6 зазначеного Закону визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Судом встановлено, що позивач реалізував своє конституційне право щодо вільного вибору постійного місця проживання, перемістившись до м. Маріуполя Донецької області, де зареєструвався за новою адресою у встановленому чинним законодавством порядку.

Суд критично ставиться до позиції відповідача, що виплата пенсії внутрішньо переміщеним особам, незважаючи на зміну місця проживання, яке супроводжувалось зміною реєстраційних даних в паспорті особи, здійснюється з урахуванням вимог, визначених ст. 1 та ст. 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706 та постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року "Про облік внутрішньо переміщених осіб", постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 05 листопада 2014 року "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08 червня 2016 року "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, з огляду на наступне.

Закон України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (надалі - Закон № 1706 VII) відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Внутрішньо переміщеною особою, відповідно до норм ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті (ч. 2 ст. 1 Закону № 1706 VII).

Нормами ст. 5 Закону № 1706 VII передбачено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону. Адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка із збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо).

З аналізу зазначених норм законодавства, суд доходить висновку, що оскільки позивач з липня 2017 року фактично проживає на підконтрольній українській владі території за зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 , положення зазначеного закону на позивача не поширюються.

Суд зазначає, що позивачем до заяви про виплату пенсії без урахування статусу внутрішньо переміщеної особи були надані усі необхідні документи, зокрема довідка з місця реєстрації та довідка Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи за заявою ОСОБА_3 , що підтверджується розпискою-повідомленням до заяви (а.с. 17), проте відповідачем протиправно відмовлено у виплаті пенсії без урахування статусу внутрішньо переміщеної особи.

За таких обставин, суд доходить висновку, що виплата належної пенсії має бути здійснена відповідачем за заявою позивача на загальних підставах у порядку, встановленому Законом № 1058-VI, у тому числі, щодо обрання уповноваженого банку для здійснення виплати пенсії, та рішення відповідача є протиправним.

Отже, з аналогічних підстав суд визнає безпідставними посилання відповідача на норми постанов Кабінету Міністрів України, якими визначено порядок здійснення соціальних виплат (у тому числі - пенсії) внутрішньо переміщеним особам, оскільки дані нормативно-правові акти регулюють правовідносини щодо здійснення соціальних виплат та порядок взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та жодним чином не застосовуються до пенсійного забезпечення громадян, яке гарантується Конституцією України.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у своїх рішеннях від 7 березня 2018 року по справі № 242/3044/17 (адміністративне провадження №К/9901/2631/17), від 13 лютого 2018 року по справі № 234/11095/17 (адміністративне провадження № К/9901/163/17).

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На підставі викладеного, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими.

Обираючи спосіб захисту, суд, зважаючи на його ефективність з точки зору статті 13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, ураховуючи відсутність інформації щодо розміру заборгованості по пенсії, приходить висновку, що достатнім та ефективним способом захисту порушеного права позивача у даній справі є прийняття рішення про визнання протиправним та скасування рішення відповідача, зобов`язання відповідача проводити нарахування та виплату пенсії позивачу як місцевому жителю м. Маріуполя, визнати неправомірними дії щодо невиплати пенсії за період травень-липень 2019 року, зобов`язати виплатити виниклу заборгованість відповідно до вимог ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.133 Кодексу адміністративного судочинства України, ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судовий збір в сумі 768,40 грн. належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в дохід Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 9, 77, 133, 139, 242, 244-250, 255, 262, 295, 297, 371, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним рішення Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №4216 від 12 серпня 2019 року.

Зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, б. 27-а, ) проводити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) як місцевому жителю м. Маріуполя.

Визнати протиправними дії Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо не виплати пенсії ОСОБА_1 за період з травня 2019 року по липень 2019 року включно.

Зобов`язати Маріупольське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження: 87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, б. 27-А, ) виплатити ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) пенсію за період з травня 2019 року по липень 2019 року включно відповідно до вимог статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Маріупольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (місцезнаходження:87548, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Зелінського, б. 27-А, ) на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду може бути оскаржене в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв