Справа № 280/4250/19
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2019-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

21 жовтня 2019 року 11:05Справа № 280/4250/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Гавриленко А.О., представників

позивача: Белікової К.Г.

відповідача: Радової С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Запоріжжя»

до Головного управління ДФС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

02.09.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» (далі - позивач) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.06.2019 №, винесене відповідачем.

Ухвалою суду від 03.09.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/4250/19, призначено судове засідання на 26.09.2019.

У зв`язку із перебуванням судді Бойченко Ю.П. у відрядженні та на лікарняному у період з 16.09.2019 по 30.09.2019, судове засідання перенесено на 21.10.2019.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. Зокрема, посилається на те, що висновки контролюючого органу про нереальність господарських операцій з контрагентом позивача ТОВ «СІНО-ФОРТ,ЛТД», викладені в акті документальної позапланової виїзної перевірки, на підставі якого винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є безпідставними. Висновки контролюючого органу стосовно неможливості отримання позивачем будівельних послуг від ТОВ «СІНО-ФОРТ,ЛТД» спростовуються наявністю у контрагента дозвільної документації на здійснення будівельної діяльності. Наголошує, що фактично висновки акту перевірки ґрунтуються лише на даних інформаційних систем органів ДФС України, які не є оприлюдненими та доступними, а відтак не можуть використовуватись в цілях оцінки контролюючим органом повноти та своєчасності виконання позивачем зобов`язань перед бюджетом. Підкреслює, що позивачем сформовано податковий кредит у грудні 2018 року на підставі податкових накладних, складених контрагентом ТОВ «СІНО-ФОРТ,ЛТД» у відповідності до вимог Податкового кодексу України та своєчасно зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН). Враховуючи вищенаведене, вважає висновки відповідача про завищення позивачем податкового кредиту, сформованого за рахунок операцій, здійснених з ТОВ «СІНО-ФОРТ,ЛТД» та завищення від`ємного значення, яке включається до складу податкового кредиту наступного звітного періоду необґрунтованими та безпідставними. Враховуючи вищевикладене, просить суд задовольнити позовні вимоги та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04.06.2019 №.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, що викладені у відзиві на адміністративний позов (вх. від 09.10.2019 №41860). В обґрунтування заперечень зазначив про наявність порушень позивачем вимог податкового законодавства, які відображено в акті перевірки від 19.03.2019 №148/08-01-12-02/01130561. Відповідач ставить під сумнів реальність господарських операцій позивача з контрагентом з огляду на наявність інформації про недостатній трудовий ресурс ТОВ «СІНО-ФОРТ,ЛТД», відсутність основних засобів для здійснення будівельно-монтажних робіт. Крім того, перевіркою встановлено надходження товарів/послуг від ТОВ «СІНО-ФОРТ,ЛТД» до позивача з джерела невідомого походження. Враховуючи наведене, вважає висновки перевірки про завищення позивачем від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду за грудень 2018 року на суму 310575 грн. правомірними, а у задоволенні позову просить відмовити.

Розгляд справи здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу «Акорд».

У судовому засіданні 21.10.2019 на підставі ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» () зареєстровано в якості юридичної особи. Основним видом економічної діяльності позивача є допоміжне обслуговування авіаційного транспорту (код КВЕД 52.23). Комунальне підприємство «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» є платником податку на додану вартість з 30.06.1997, що підтверджується витягом з Реєстру платників податку на додану вартість від 29.08.2019 №098.

Відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.8 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, на підставі наказів ГУ ДФС у Запорізькій області від 19.02.2019 №633, від 06.03.2019 №847 відповідачем у період з 22.02.2019 по 12.03.2019 проведено документальну позапланову виїзну перевірку Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» з питання достовірності нарахування від`ємного значення з податку на додану вартість за грудень 2018 року.

За результатами перевірки складено акт від 19.03.2018 №148/08-01-12-02/01130561 (а.с.40-97).

Не погоджуючись із висновками контролюючого органу, позивачем подано заперечення до акту перевірки від 19.03.2018 №148/08-01-12-02/01130561 за вих. від 02.04.2019 №308/04-2019 (а.с.98-107).

У зв`язку із наданням позивачем до заперечень додаткових документів та матеріалів, які не досліджувались під час перевірки, контролюючим органом відповідно до наказу від 18.04.2019 №1455 призначена документальна позапланова виїзна перевірка з питань, викладених в запереченнях від 04.04.2019 вх.№28726/10 до акту документальної позапланової виїзної перевірки від 19.03.2019 №148/08-01-12-02/01130561, за результатами якої складено акт від 28.05.2019 №317/08-01-12-02/01130561.

За висновками акту перевірки від 28.05.2019 №317/08-01-12-02/01130561 встановлено порушення позивачем вимог пп.14.1.36, пп. 14.1.181, пп.14.1.231 п.14.1 ст.14, п. 198.1, п.198.2, п. 198.3 ст.198, п.200.1, п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від`ємне значення з податку на додану вартість за грудень 2018 року, яке включається до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на суму 310575 грн. (а.с.108-129).

На підставі актів перевірки від 19.03.2018 №148/08-01-12-02/01130561, від 28.05.2019 №317/08-01-12-02/01130561 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 04.06.2019 № форми «В4», яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість за звітний (податковий) період грудень 2018 року, яке включається до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на суму 310575 грн.(а.с.130).

КП «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» скористалось правом адміністративного оскарження спірного податкового повідомлення-рішення, проте рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 16.08.2019 №39387/6/52-99-11-04-05-25 оскаржуване податкове повідомлення-рішення залишене без змін, а скарга позивача без задоволення (а.с.132-143).

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, КП «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» звернулось до суду з адміністративним позовом.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.

Як свідчать матеріали акту перевірки, порушення виявлені при перевірці відображення в податковому обліку господарських відносин КП «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» з ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД».

Перевіркою не підтверджено здійснення операцій ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД» на адресу КП «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» та встановлено надходження товарів/послуг з джерела невідомого походження. Тобто, на думку контролюючого органу, такі товари/послуги не постачалися та послуги не надавалися; в первинних документах зазначені господарські операції, які фактично не відбувались, у зв`язку з чим документи розцінені як такі, що не мають юридичної сили первинних документів.

Судом встановлено, що 07.12.2018 між КП «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» (Замовник) та ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД» (Підрядник) укладено Договір підряду №68, відповідно до п.1.1, п. 1.2 якого замовник доручає, а підрядник, в межах договірної ціни приймає на себе обов`язки виконати будівельні роботи (предмет закупівлі робіт за результатами переговорної процедури закупівлі) «Додаткові роботи з будівництва об`єкту «Огородження та система технічного нагляду і контролю доступу по периметру охоронної зони обмеженого доступу КП «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» Реконструкція. (Коригування) (ДК 021:20 3 Інше) на об`єкті будівництва за адресою: м. Запоріжжя, вул. Блакитна, 4, в обумовлений цим договором строк, згідно з Графіком виконання робіт (Додаток №2 до даного Договору), відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації та узгодженої ціни робіт, вимог техніки безпеки і охорони праці. Замовник зобов`язується прийняти від підрядника і оплатити будівельні роботи. Забезпечення будівництва обладнанням, матеріалами, інструментами, транспортом та іншими засобами, необхідними для будівництва, покладається на Підрядника. (а.с.144-151).

Наказом підрядника ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД» від 07.12.2018 №13 призначено головного інженера ОСОБА_1 відповідальним за будівельні роботи по об`єкту «Огородження та система технічного нагляду і контролю доступу по периметру охоронної зони обмеженого доступу КП «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» Реконструкція. (Коригування) (а.с.187).

Графік проведення робіт затверджено генпідрядником ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД» (а.с.152).

Актом сторін прийому-передачі майданчика під будівництво від 07.12.2018, майданчик прийнято генпідрядником для початку будівництва (а.с.188).

Виконання робіт підтверджується дослідженими судом актами №1/12, 2/12 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2018 року (а.с.154-157, 162-169).

Вартість робіт затверджена довідками про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за грудень 2018 року (а.с.153,161).

За результатом виконаних робіт ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД» виписано в адресу КП «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» податкові накладні №1 від 27.12.2018, №1 від 13.12.2018, що зареєстровані в ЄРПН (а.с.170-173).

Також судом досліджено договір авторського нагляду №5 від 28.10.2016 (а.с.184-186).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи суд виходить із наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України №2755-VI від 02.12.2010 (надалі ПК України).

Зокрема ПК України визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (абз. 1 п. 1.1 ст. 1 ПК України).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складення податкової накладної.

Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних/розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, відносяться до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні/розрахунки коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше: ніж через 365 календарних днів з дати складення податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних; для платників податку, що застосовують касовий метод, - ніж через 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку;

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з п.200.4 ст.200 ПК України: «При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума…

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до п.200-1.3 ст.200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації

в) або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Податкова накладна та/або розрахунок коригування до неї, складені та зареєстровані після 1 липня 2017 року в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг достатньою підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, та не потребує будь-якого іншого додаткового підтвердження.

Податкові накладні, які не надаються покупцю, а також податкові накладні, складені за операціями з постачання товарів/послуг, які звільнені від оподаткування, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Податкова накладна, що містить помилки в реквізитах, визначених пунктом 201.1 цієї статті (крім коду товару згідно з УКТ ЗЕД), які не заважають ідентифікувати здійснену операцію, її зміст (товар/послугу, що постачаються), період, сторони та суму податкових зобов`язань, є підставою для віднесення покупцем сум податку до податкового кредиту.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість та витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку та відповідно витрат платника податків.

Податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем податку на додану вартість у ціні товару.

Позивачем включено податкові накладні до складу податкового кредиту за період, що підлягав перевірці, відповідно до п.198.2 ст.198 ПК України. Будь-яких заперечень щодо складання, оформлення та реєстрації податкових накладних у податкового органу не виникало.

Виходячи з наведеного можна дійти висновку, що на етапі реєстрації податкових накладних в ЄРПН контролюючим органом перевірені ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД» та його контрагенти, а також здійснені ними операції на предмет відповідності їх «Критеріям ризиковості платника податку та критеріям ризиковості здійснення операцій».

Поряд із цим, суд зазначає, що, відповідно до ч.2 ст.74 КАС України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 3 Закону України №996-ІV від 16.07.1999 Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні (далі - Закон №996-ІV) передбачено, що бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №996-ІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 Закону № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до ч.2 ст.9 вказаного Закону № 996-ХІV, первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок.

Крім того, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

В акті перевірки не наведено, у чому саме надані позивачем первинні документи не відповідають наведеним вимогам Закону. Контрагент позивача на момент здійснення господарських операцій з ним був зареєстрований як юридична особа та як платник податку на додану вартість. В акті перевірки не спростовано факту наявності контрагента позивача на час здійснення господарських операцій в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Також у ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД» є ліцензія на провадження будівельної діяльності №.

Складений за результатами перевірки акт не містить документальних підтверджень існування порушень при відображенні в обліку взаємовідносин з контрагентом за період, що підлягав перевірці. Вказане свідчить про те, що всі висновки у акті стосовно порушень позивача при роботі з контрагентом зроблені виключно з припущень перевіряючих, які не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського та податкового обліку, що є порушенням ПК України та Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 №727.

Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним.

Згідно з ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину укладені позивачем правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про взаємовідносини, які відбулись між учасниками такого правочину. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення.

Суд зазначає, що відповідачем ні в акті перевірки, ні в судовому засіданні не надано будь-яких доказів, які б вказували на невідповідність правочинів позивача нормам цивільного законодавства.

Під час розгляду справи судом встановлено, що укладені між позивачем та його контрагентами договори не віднесено законом до нікчемних, також відсутні судові рішення про визнання їх недійсними.

В свою чергу, посилання відповідача на відсутність у позивача листування з ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД» щодо забезпечення дозволу персоналу підрядника, автотранспорту, спецмашин до місця проведення робіт; журналу виконаних робіт як привід визнання операцій між сторонами нереальними є недоречними, оскільки такі документи не є первинними документами, що підтверджують факт проведення господарських операцій.

Суд вважає за необхідне зазначити, що отримані послуги відповідають напрямку господарської діяльності позивача.

В акті перевірки також зазначається про те, що операції позивача із його контрагентом не підтверджуються у зв`язку із відсутністю трудових ресурсів, які необхідні для виконання умов за договорами постачання.

Так, згідно звіту про суми нарахованої заробітної плати застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за грудень 2018 року чисельність працюючих на ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД» складала 4 особи, середня заробітна плата складала 2861,50 грн. Залучення стороннього трудового ресурсу перевіркою не встановлено. Згідно податкової декларації з податку на прибуток за 2018 рік основні засоби відсутні.

Слід зазначити, що в акті перевірки не наводиться жодних доказів щодо відсутності трудових ресурсів у контрагента, лише посилання на надану податкову звітність.

В той же час, відсутність у контрагента позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Вказана позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 31.08.2018 справі №1570/4299/12.

Також слід зазначити, що чинним законодавством не пред`являються вимоги до суб`єктів підприємництва стосовно кількості працівників у штаті підприємства, наявності тих чи інших основних фондів, зокрема, складських приміщень, транспортних засобів, тощо, для здійснення господарської діяльності, отже на його правосуб`єктність та статус платника податків це жодним чином не впливає. Проте, податковий орган має довести, що відсутність таких ресурсів унеможливила в кожному конкретному випадку реальне виконання правочину.

Тож контролюючим органом, всупереч вимог ст. 77 КАС України, не доведено та не надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагента позивача трудові ресурси та матеріально технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договору підряду, укладеного позивачем з контрагентом (з урахуванням наявності ліцензії у ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД»), як не було надано і доказів про наявність встановлених фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо неправомірної поведінки контрагента та злагодженості дій між ними.

Також в акті перевірки контролюючим органом зазначено, що за даними ЄРПН, ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД» здійснювало операції з придбання будівельних робіт та матеріалів у ТОВ «Укренерго Контракт» з номенклатурою товарів: кліпси, ковпачок, панелі із сітки, тощо.

З вищевикладеного контролюючий орган дійшов до висновку, що ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД» декларувало придбання у ТОВ «Укренерго Контракт» товарів, послуг невідомого походження, так як відсутнє їх придбання у ланцюгах постачання або виробництва, відсутні умови для виконання будівельно-монтажних робіт.

З урахуванням викладеного, перевіркою не підтверджено здійснення операцій ТОВ «СІНО-ФОРТ, ЛТД» на адресу позивача та встановлено надходження товарів/послуг з джерела невідомого походження.

Такі висновки суд розцінює як безпідставні, а результати опрацювання зібраної податкової інформації щодо контрагента позивача не можуть бути допустимими доказами по справі. Чинним законодавством України не покладено обов`язку здійснення контролю за дотриманням постачальниками по ланцюгу вимог законодавства з оподаткування в їх господарській діяльності і у разі припущення ними будь-яких порушень нести за них негативні наслідки у вигляді позбавлення права на податковий кредит з податку на додану вартість, яке виникає в результаті сплати податку на додану вартість при придбанні товарів (робіт, послуг). Згідно з ч. 2 ст. 61 Конституції України передбачена індивідуальна юридична відповідальність, отже припущені порушення одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, не можуть впливати на права та обов`язки іншого платника податків.

Також, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Звітування контрагентів до контролюючих органів не є критерієм правового статусу платника податків (позивача) щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту.

Такої позиції дотримується Верховний Суд при розгляді справи №808/1543/17, що висвітлена у постанові від 17.04.2018.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції» ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обов`язковим для правозастосування органами правосуддя.

Так, в контексті спірних правовідносин належить відмітити рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Інтерсплав" проти України (2007 рік, заява №803/02),"Булвес" АД проти Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і "Бізнес Супорт Центр" проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03), у яких, перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам статті 1 Протоколу №1, Європейський суд з прав людини застосовував принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає додержання "справедливого балансу" між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.

Провівши відповідну оцінку, Європейський Суд з прав людини визнав, що "справедливий баланс" не додержується, коли платника податку на додану вартість позбавляють права на податковий кредит/бюджетне відшкодування за відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо/повинно було відомо про таку діяльність його постачальників.

Таким чином, твердження контролюючого органу про нереальність господарських операцій між позивачем та його контрагентом у період, що перевірявся, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що висновок про порушення позивачем податкового законодавства, зроблений відповідачем в акті перевірки, є необґрунтованим та недоведеним, у зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Запорізькій області від 04.06.2019 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності..

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність необхідної сукупності підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Запорізькій області від 04.06.2019 №.

3. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4658 (чотири тисячі шістсот п`ятдесят вісім) гривень 63 копійки присудити на користь Комунального підприємства «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» (69013, м. Запоріжжя, вул. Блакитна, буд. 4, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення в повному обсязі складено та підписано 25.10.2019.

Суддя Ю.П. Бойченко