Справа № 824/766/19-а
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/766/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лелюк Олександр Петрович

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

04 грудня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Граб Л.С. Іваненко Т.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Чернівецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області щодо відмови у виплаті пенсії за період перебування ОСОБА_1 в Сполучених Штатах Америки, а саме: вересень-грудень 2015 року, 2016 рік, 2017 рік, січень-червень 2018 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області (м. Чернівці, вул. Оренбурзька, 7-А, 58022, ) виплатити пенсію за вислугу років ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 за період перебування в Сполучених Штатах Америки, а саме: вересень-грудень 2015 року, 2016 рік, 2017 рік, січень-червень 2018 року.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року позовні вимоги позивача задоволено повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши відповідну апеляційну скаргу. У скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність судом обставин, що мають значення для справи та допущенні порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог позивача відмовити. В обґрунтування своєї позиції апелянт зазначив, що міжнародні договори між Україною та Сполученими Штатами Америки стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися, а тому відсутні підстави для здійснення виплати пенсій особам за час їх проживання за кордоном. Вказує на те, що оскільки позивач з вересня 2015 року по липень 2018 року не зверталась із заявою про поновлення пенсії з вказаного періоду, то відсутні підстави для виплати пенсії за спірні періоди. Апелянт наголошує, що у спірних правовідносинах між сторонами пенсійний орган діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є громадянкою України, яка з 11 лютого 2005 року перебувала на обліку в органах Пенсійного фонду України та одержувала пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за віком згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення".

23 лютого 2015 року позивач звернулась до пенсійного органу із заявою, в якій просила виплатити пенсію наперед за 6 місяців у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання в США.

Розпорядженням №О/Р 138624 від 23 лютого 2015 року відповідачем закрито пенсійну справу позивача та виплачено розмір пенсії за 6 місяців наперед у зв`язку із переїздом в США на постійне місце проживання.

13 липня 2018 року позивач звернулась до пенсійного органу із заявою про взяття на облік та поновлення виплати пенсії.

Розпорядженням №138624 від 18 липня 2018 року відповідачем поновлено позивачу виплату пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком з 13 липня 2018 року довічно.

25 березня 2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій вказувала, що у зв`язку із її виїздом за кордон було припинено виплату пенсії за вересень-грудень 2015 року, 2016 рік, 2017 рік, січень-червень 2018 року. Посилаючись на статтю 46 та частину другу статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, ОСОБА_1 просила нарахувати та виплатити їй пенсію за вказаний період.

Листом №284/Г-11/09-05 від 07 квітня 2019 року відповідачем відмовлено позивачу у виплаті пенсії за вказаний позивачем період, посилаючись на те, що міжнародних договорів між Україною та Сполученими Штатами Америки стосовно призначення та виплати пенсії не укладалось. Крім того, відповідач зазначав, що рішення про призначення пенсії може бути прийнято відповідним управлінням фонду за місцем проживання (реєстрації) заявника в Україні за умови особистого звернення заявника та надання заяви разом із необхідними документами, в тому числі документами, підтверджуючими місце проживання в Україні. Відповідно до заяви від 23 лютого 2015 року щодо виїзду на постійне місце проживання в США, розпорядженням управління Пенсійного фонду України у Кельменецькому районі Чернівецької області від 23 лютого 22015 року закрито пенсійну справу та припинено виплату пенсії з одноразовою виплатою розміру пенсії за 6 місяців. У зв`язку із поданням 13 липня 2018 року заяви про взяття на облік в Кельменецький відділ обслуговування громадян (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області, розпорядженням №138624 від 18 липня 2018 року позивачу поновлено виплату пенсії з 13 липня 2018 року довічно.

Не погоджуючись із відмовою відповідача у виплаті пенсії за період перебування в Сполучених Штатах Америки, позивач звернулась до суду із цим позовом.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач, як громадянка України, яка певний період часу проживала в Сполучених Штатах Америки, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Таким чином, на переконання суду, позивач має право на виплату пенсії за період проживання в Сполучених Штатах Америки, а тому відповідачем всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачу у виплаті такої.

При прийнятті рішення, судом першої інстанції, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 242 КАС України, враховано висновки Верховного суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, що викладені в постанові від 19 березня 2019 року у справі №806/1952/18.

Колегія суддів Сьомого апеляційного адміністративного суду, за результатом апеляційного розгляду справи, погоджується з висновками суду першої інстанції. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, апеляційний суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно пункту 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Сполученими Штатами Америки стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Водночас рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Суд першої інстанції вірно зауважив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, варто врахувати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Зокрема, у пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що пенсійний орган, у спірних правовідносинах з позивачем, не довів законність та обґрунтованість оскаржуваної бездіяльності щодо невиплати пенсії за період її перебування в Сполучених Штатах Америки.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 , як громадянка України, яка певний період часу проживала в Сполучених Штатах Америки, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. А тому, позивач має право на виплату пенсії за період проживання в Сполучених Штатах Америки, а тому відповідачем всупереч висновку, викладеного в рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року та рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України", яке є джерелом права, протиправно відмовлено позивачу у виплаті такої.

За таких обставин, з метою належного та ефективного способу захисту порушених пенсійних прав позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії за період її перебування в Сполучених Штатах Америки, а також про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо виплати пенсії позивачу за спірний період. При цьому, оскільки до вересня 2015 року пенсію ОСОБА_1 отримала, а з 13 липня 2018 року їй було поновлено виплату такої після відповідного звернення, то обґрунтованими є вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплати їй пенсію за вересень-грудень 2015 року, 2016 рік, 2017 рік, січень-червень 2018 року (тобто з 01 вересня 2015 року по 30 червня 2018 року включно).

Крім цього, як вірно зазначив суд першої інстанції, оскільки спірні відносини, які виникли між позивачем та відповідачем з приводу не виплати пенсії за період з вересня 2015 року по червень 2018 року включно, носять триваючий характер та є відносинами стосовно соціального захисту громадян, пенсія позивача за минулий час підлягає призначенню та виплаті без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, за результатом апеляційного розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про обгрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, оскільки дії відповідача, у спірних правовідносинах, не відповідають критеріям, які наведені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових, переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зазначеним вимогам закону рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року відповідає.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржено.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що Чернівецький окружний адміністративний суд не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення, внаслідок чого апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Граб Л.С. Іваненко Т.В.