Справа № 420/3861/19
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/3861/19
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

суддів - Джабурія О.В., Кравченка К.В.,

при секретарі Андрушкевич М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ГУ ДМС України в Одеській області про скасування наказу №116 від 20.06.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував незаконністю спірних дій та наказу.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.09.2019 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вищенаведене рішення, як таке, що прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з необґрунтованості даного позову та відсутності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Нігерія, уродженець м. Енугу, за етнічною належністю - ігбо, за віросповіданням - християнин-католик.

Неодружений, одружений не був. На території України проживає у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_3 та її повнолітнім сином від першого шлюбу. Працює вантажником на Промисловому ринку « 7 км» з 2012 року /а.с.90-91/.

Як вбачається з особової справи позивача, у квітні 2012 року, ОСОБА_1, легально виїхав з Федеративної Республіки Нігерія, на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 (дата видачі 21.07.2010 року) громадянина Нігерії та оформленої туристичної візи до України типу «С» серії НОМЕР_2 . Починаючи з квітня 2012 року, жодних виїздів за межі України позивач не здійснював /а.с. 91-92/.

30 травня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту /а.с.55-56/.

Щодо причин виїзду за межі Нігерії, у заяві про звернення за захистом, ОСОБА_1 зазначив, що підставою для виїзду слугувало вбивство його батьків та подальша загроза його життю з боку угрупування «Боко Харам».

Стосовно факту переслідування у країні громадянської належності, позивач пояснив, що на території Нігерії йому неодноразово надходили телефонні дзвінки з погрозами від представників угрупування «Боко Харам» .

Під час проведення анкетування посадовими особами Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, позивач відзначив, що він не переслідувався у країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до п.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Позивач стверджував, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, по відношенню до нього не застосовувалось фізичне насильство або утиски в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця /а.с. 93/.

20 червня 2019 року, Головним Управлінням МВС України в Одеській області складений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за результатами розгляду заяви та особової справи громадянина ОСОБА_1 /а.с.122-135/.

Відповідно до наказу Головного Управління МВС України в Одеській області №116 від 20 червня 2019 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» громадянину ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно п.п.4,6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» /а.с.138/.

25 червня 2019 року, позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту №5/1-182 від 20 червня 2019 року /а.с.139-140/.

Не погоджуючись з наказом про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважаючи його протиправним та таким, який підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Так, частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (далі - Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»), біженцем визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно ч. 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання (п. 32 постанови Верховного Суду від 26.06.2018 року, справа № 808/2817/16).

Матеріалами справи встановлено, що позивач не видає себе за іншу особу, звернувся із заявою про захист в Україні вперше, що підтверджено відповідями інших територіальних органів міграційної служби /а.с.143-156/.

Тому, правомірність оскаржуваного рішення має бути перевірена на відповідність того чи має подана позивачем заява ознаки заяви, яка є очевидно необґрунтованою, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в)національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця, повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Таким чином, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Це підтверджено правовою позицією Верховного Суду, викладеною в п. 23 постанови від 04 жовтня 2018 року, справа №826/1407/16.

Перевіряючи законність рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на відповідність цих критеріїв, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач не допустив порушення зазначених норм права та оскаржуване рішення є законними та обґрунтованим.

Так, позивач перебуває за межами своєї країни.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

За змістом роз`яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Так, згідно інформації, розміщеної у мережі Інтернет, соціально-політична ситуація в регіоні постійного проживання позивача є задовільною з точки зору соціально-економічного розвитку.

Спостерігається покращення та стабілізація військової ситуації на території Республіки Нігерія, а саме армія Нігерії звільнили місто Ранн від терористів (https://www.rbc.ua/rus/news/armiya-nigeriya-osvobodila-zahvachennyy-terroristami-.html) /а.с.176-190/.

23 лютого 2019 року відбулися президентські вибори у Республіці Нігерія та 27 лютого 2019 року, діючий президент Мохаммад Бухари був офіційно оголошений переможцем (https://www.rbc.ua/rus/news/nigerii-obyavili-rezultaty-vyborov-prezidenta-.html).

Враховуючи побоювання позивача з суб`єктивної сторони, судова колегія зазначає, що такі побоювання мають бути переслідуваннями тільки за ознаками: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів, які у позивача відсутні.

У свою чергу, стосовно переслідування, суд звертає увагу, що зі слів позивача, жодних конфліктів з представниками антидержавних формувань на території Республіки Нігерія у нього не виникало, як і проблем з представниками органів державної влади.

Під час проведення співбесіди, яка входить до процедури набуття міжнародного захисту, позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення до країни громадянської належності. Спостерігаються розбіжності у твердженнях, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до особи та на думку відповідача свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Так, наприклад, позивач під час анкетування та під час проведення співбесіди зазначає різний час вбивства своїх батьків - жовтень 2011 року та вересень 2011 року.

Ці розбіжності у датах позивач обґрунтовує тим, що не може пам`ятати всі дати. Будь-яких документів (свідоцтв про смерть, рішень суду, тощо), які могли б підтвердити достовірність показань - позивач не надав.

Стосовно отриманих телефонних дзвінків з погрозами, під час співбесіди та анкетування позивач зазначив, що то його власні здогадки, щодо його розшуку угрупуванням «Боко Харам», оскільки особи, які начебто йому телефонували розмовляли на мові хауса та булані. Проте, після зміни позивачем номеру телефону, жодних дзвінків, з його слів, - не надходило.

Окрім того, під час судового засідання, ОСОБА_1 не зміг пояснити географічне місце розташування штату у якому він проживав. Зокрема, позивачем зазначено, що штат Енугу знаходиться на півночі Нігерії, проте він розташований - на півдні. Дані розбіжності позивачем також пояснювалися тим, що він вже давно покинув країну громадянської приналежності та не може такого пам`ятати (а.с.174).

З матеріалів справи вбачається, що, представником позивача наголошувалося, що ОСОБА_1 потребує додаткового захисту, оскільки на Батьківщині він переслідувався за ознаками віросповідання, а саме через те, що позивач - християн, яких на території Нігерії дуже мало та які переслідуються угрупуванням «Боко Харам» /а.с.172-173/.

Проте, колегія суддів зауважує, що згідно досліджень центру Pew Research Center, у 2010 році у Нігерії нараховувалося 80,5 мільйонів християн, які складають 50,8 % всього населення країни /а.с.175/.

Також, як вказував позивач у суді першої інстанції, а ні він, а ні його близькі родичі - не були релігійними діячами. Зі слів позивача, він християнин-католик, його батько був мусульманином, мати - християнкою. Проте, батько прийняв християнство для того, щоб одружитися з його матір`ю. Позивач не пам`ятає коли він був охрещений, з його слів - мабуть у дитинстві, та не пам`ятає нічого про своїх хрещених батьків. Хрестик позивач не носить, на запитання суду пояснив, що загубив його сім років тому у Стамбулі.

Враховуючи наведене, судова колегія зазначає, що виходячи із поняття біженець або особи яка потребує додаткового захисту, у позивача, на час розгляду справи, відсутні такі ознаки.

Аналізуючи підстави для можливості отримання додаткового захисту слід враховувати також інші фактори, а саме: можливість внутрішнього переміщення, отримання захисту в сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами позивача, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні, причини звернення за захистом, наявність планів повернення на Батьківщину, тощо.

Після смерті батьків, позивач, починаючи з вересня 2011 року по лютий 2012 року, проживав у м. Анамбра, в орендованому житлі, а згодом переїхав до міста Абуджа, де він мав змогу безперешкодно проживати до моменту виїзду за межі Батьківщини.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що позивач нелегально перебуває на території України з 29 квітня 2012 року та лише через 7 років нелегального перебування вперше звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, чим грубо порушив норми українського законодавства.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна пояснити конкретні факти, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Зазначені вимоги не були дотримані позивачем, а саме - не наведено жодних документальних доказів або переконливих усних тверджень стосовно обставин власного ймовірного переслідування у випадку повернення до Республіки Нігерія.

Судова колегія зазначає, що за твердженнями позивача, він звернувся до територіального відділу ДМС України лише з метою легалізації в Україні /а.с.94/.

До суду не було надано жодних доказів, що свідчили б про переслідування позивача на батьківщині саме з мотивів віросповідання.

Згідно п. 195, 196 Керівництва УВКБ ООН по процедурах та критеріях визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року щодо статусу біженця) 1992 р. (http://www.unhcr.org/4d93528a9.pdf) в кожному конкретному випадку всі необхідні факти мають бути надані, в першу чергу, самим заявником, потім особа, уповноважена проводити процедуру встановлення статусу біженця (перевіряючий) має оцінити всі доводи та достовірність тверджень заявника.

Загальний правовий принцип передбачає, що обов`язок надати докази покладено на заявника, що заявник не в стані підкріпити свою заяву документальними або іншими доказами, і випадки, коли заявник може надати докази на підтвердження своєї заяви, швидше виключення, ніж правило. У більшості випадків особа, яка рятується від переслідування, приїздить до країни без особистих документів. Таким чином, хоча обов`язок надати докази покладено на заявника, задача встановлення і опрацювання відповідних фактів вирішується сумісно з перевіряючим.

У деяких випадках саме уповноваженій особі доводиться використовувати наявні засоби для зібрання всіх необхідних доказів на підтвердження заяви. Однак, навіть цей незалежний пошук не завжди може завершитися успіхом, і можуть мати місце заяви, які неможливо підтвердити доказами. У таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним, то перевіряючий має тлумачити сумніви на користь заявника, якщо немає вагомих причин для протилежного.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про правомірність та обґрунтованість прийнятого Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем особою, яка потребує додаткового захисту, а тому, відсутні правові підстави й для задоволення позовної вимоги про зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За приписами частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" встановлено, що Європейська Конвенція "Про захист прав людини і основоположних свобод" і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі «ABUHMAID v. UKRAINE» (заява №31183/13) від 12.01.17 р., вказав, що держави користуються певною свободою розсуду, коли йде мова про встановлення умов потрапляння іноземців на її територію та їх проживання там («Osman v. Denmark», no. 38058/09, § 54, 14 червня 2011), і відсутні підстави для висновку про те, що відповідні умови в Україні очевидно необґрунтовані або свавільні. З цього приводу Суд зазначає, що Конвенція не гарантує право іноземців потрапити або мешкати у конкретній країні. Також нею не гарантуються право отримати певний вид дозволу на проживання («Aristimuno Mendizabal v. France», no 51431/99, §§ 65-66, 17 січня 2006), п. 121,://hudoc.echr.coe.int/eng?i=001-170285.

Отже, суд апеляційної інстанцій дійшов висновку, що позивачем не доведено свого відношення до християнства, не доведено переслідування у країні громадянської приналежності за ознаками віросповідання, крім того у позивача відсутні будь-які докази обґрунтованого побоювання переслідування.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість даного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Частиною 1 ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає не суттєвими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу №116 від 20.06.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст виготовлено 04.12.2019 року.

Головуючий Д.В. Запорожан

Судді: О.В. Джабурія

К.В. Кравченко