Справа № 640/6202/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 грудня 2019 року № 640/6202/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Київської міської митниці Державної фіскальної служби

про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Київської міської митниці Державної фіскальної служби (надалі - відповідач), адреса: 03680, місто Київ, бульвар Гавела Вацлава, будинок 8а, в якій позивач просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської митниці Державної фіскальної служби про коригування митної вартості №UA100110/2019/000038/2 від 18 лютого 2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що 29 січня 2019 року між ним та німецьким підприємством «Deutsche Rockwool GMBH» укладено угоду купівлі-продажу легкового автомобіля Volkswagen Sharan, 2015 року виробництва, який був у використанні, за ціною 7500 євро.

Для проведення митного оформлення зазначеного автомобіля, як вказує позивач, до Київської міської митниці Державної фіскальної служби подано митну декларацію №UA100110/2019/120561 від 18 лютого 2019 року у митному режимі імпорту, до якої також додано угоду купівлі-продажу без номера від 29 січня 2019 року, акт проведення огляду транспортних засобів UA205010/2019/112891 від 02 лютого 2019 року, акт проведення огляду транспортних засобів UA100110/2019/115002 від 16 лютого 2019 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 11 серпня 2015 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 09 листопада 2018 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 29 січня 2019 року, договір про надання послуг митного брокера 240 від 30 січня 2019 року, довіреність №344 від 23 січня 2019 року, платіжний документ від 31 січня 2019 року, паспорт НОМЕР_4 від 29 квітня 1996 року.

Також, як зазначає позивач, уповноваженою ним особою була визначена митна вартість товару відповідно до вимог, встановлених статтею 368 Митного кодексу України.

Проте, 18 лютого 2019 року позивач отримав від відповідача картку відмови у митному оформленні товарів №UA100110/2019/000038/2 від 18 лютого 2019 року з посиланням на рішення про коригування митної вартості № UA100110/2019/000038/2 від 18 лютого 2019 року, яким митна вартість партії імпортованого автомобіля збільшена з 7500 до 15326 євро.

Позивач не погоджується з вказаним рішенням, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що обов`язок подання документів, що містять відомості про витрати, понесені на транспортування та страхування транспортного засобу виникає лише у разі переміщення автомобіля у несупроводжувальному багажі та вантажному відправленні, а в даному випадку, автомобіль переміщувався супроводжуваним багажем (самоходом).

Стосовно витребування відповідачем додаткових документів, позивач послався на те, що ця вимога відповідача не пов`язана з конкретними обставинами справи та не знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з заявленими відповідачем причинами витребування цих документів.

Також, позивач стверджує, що відповідачем не було проведено з ним консультацію.

При цьому, у позовній заяві також зазначено, що відповідач, застосовуючи резервний метод, не навів доказів неможливості застосовування інших п`яти методів визначення митної вартості відповідно до вимог Митного кодексу України.

Також, позивач зазначив, що у оскаржуваному рішенні відсутнє обгрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої відповідачем, та фактів, які вплинули на таке коригування.

Вказані обставини стали підставою для звернення до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що при поданні позивачем митної декларації №UA100110/2019/120561 від 18 лютого 2019 року спрацювали критерії ризику сформовані АСАУР, такі як 101-1, 103-1, 105-2, 111-5, 210-1, 911-1 наступного змісту.

1) 101-1 - витребування оригіналів документів, зазначених у митній декларації, або засвідчених в установленому порядку їй копій, якщо законодавством не передбачено подання оригіналів;

2) 103-1 - перевірка поданих товаросупровідних та товаротранспортних документів (в тому числі наданих на вимогу митного органу) та/або відомостей про них на предмет розбіжностей у відомостях, що зазначені у цих документах, митній декларації чи документах, що її заміщують, їх електронних носіях, розміщених в ЄАІС Держмитслужби: вартість транспортного засобу нижча наявної цінової інформації, отриманої у тому числі із зовнішніх джерел визначення МВ за VIN-кодами: НОМЕР_5 , валюта - EUR, вартість 15326,00;

3) 105-2 - контроль правильності визначення митної вартості товарів: вартість транспортного засобу нижча наявної цінової інформації, отриманої у тому числі із зовнішніх джерел. Обов`язкове залучення відповідного спеціалізованого підрозділу для визначення МВ за VIN-кодами: НОМЕР_5 , валюта - EUR, вартість 15326,00;

4) 106-2 - витребування документів, які підтверджують митну вартість товарів: вартість транспортного засобу нижча наявної цінової інформації, отриманої у тому числі із зовнішніх джерел визначення МВ за VIN-кодами: НОМЕР_5 , валюта - EUR, вартість 15326,00;

5) 111-5 - перевірка правильності справляння митних платежів, контроль правильності обчислення, своєчасності та повноти їх сплати;

6) 210-1 - проведення митного огляду транспортного засобу: вартість транспортного засобу нижча наявної цінової інформації, отриманої у тому числі із зовнішніх джерел. обов`язкове залучення відповідного спеціалізованого підрозділу для визначення МВ за VIN-кодами: НОМЕР_5 , валюта - EUR, вартість 15326,00;

7) 911-1 - забезпечення ідентифікації товарів та/або транспортних засобів шляхом здійснення фотозйомки: вартість транспортного засобу нижча наявної цінової інформації, отриманої у тому числі із зовнішніх джерел визначення МВ за VIN-кодами: НОМЕР_5 , валюта - EUR, вартість 15326,00.

Крім того, у відзиві на позовну заяву зазначено, що для підтвердження митної вартості товарів декларантом було надано наступні документи:

- рахунок-фактура (інвойс) 29 січня 2019 року без номера;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 11 серпня 2015 року,

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 09 листопада 2018 року,

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 29 січня 2019 року, - договір про надання послуг митного брокера 240 від 30 січня 2019 року,

- акт проведення митного огляду (переогляду) UA100110/2019/115002 від 16 лютого 2019 року,

- акт проведення митного огляду (переогляду) UA1205010/2019/112891 від 02 лютого 2019 року,

- довіреність №344 від 23 січня 2019 року,

- копія паспорта громадянина № НОМЕР_4 від 29 квітня 1996 року.

В той же час, представник відповідача зазначає, що відповідно до законодавства держави Німеччина, договір купівлі-продажу, який має назву «Kaufvertrag» та датований 29 січня 2019 року, повинен містити всі реквізити продавця та покупця, проте, у наданому позивачем договір купівлі-продажу не зазначено таких реквізитів.

Також, митний орган не мав можливості встановити факт оплати автомобіля, оскільки позивачем не надавалися платіжні документи, що підтверджують фактичну оплату автомобіля.

Більш того, у відзиві зазначено, що має видаватись малий та великий технічний паспорт «Fahrzeugbrief» «Fahrzeugschein», а для отримання транзитних номерів потрібно придбати страховий поліс «DoppelkarteInternational», проте, страховий поліс не видавався до митного органу та до суду.

Також, представник відповідача вказує на те, що має міститися документ про проходження технічного огляду транспортного засобу «Hauptuntersuchung» для транзитних номерів.

Крім того, представник відповідача зазначив також й про те, що за митною декларацією від 04 лютого 2019 року №UA100110/2019/120561 від 04 лютого 2019 року, яка відкликана за заявою декларанта у зв`язку з коригуванням митної вартості, додатково надавалась інформація із цінового довідника.

Вказане, за доводами представника відповідача, свідчить про те, що позивач підтверджує той факт, що проведення митного контролю за митною декларацією №UA100110/2019/120561 неможливий, оскільки ціна зазначена в митній декларації є нижчою ціни, що зазначається в шваклисті автомобіля.

Більш того, представник відповідача вказав й на те, що у відповідності до договору купівлі-продажу від 29 січня 2019 року пробіг автомобіля складає 230000 км, а у відповідності до шваклиста, який датований 04 лютого 2019 року, пробіг автомобіля складає 230117 км.

Також, у відзиві на позовну заяву зазначено, що позивачем не забезпечено відповідно до статті 254 Митного кодексу України переклад документів, поданих до митного оформлення.

Після здійснення заходів контролю правильності визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, було встановлено, що документи, подані декларантом, не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, а саме, витрати понесені на транспортування; страхування оцінюваного транспортного засобу та платіжні документи.

Враховуючи вищевикладене, позивачу було запропоновано надати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості.

18 лютого 2019 року о 16:36 декларантом, як зазначено у відзиві на позовну заяву, надіслано повідомлення наступного змісту: «консультацію з митним органом проведено. Надати додаткові документи для підтвердження митної вартості за МД №UA100110/2019/120561 від 18.02.2019».

Тобто, за твердженнями представника відповідача, декларант відмовився від надання інших додаткових документів, а тому числові значення складових митної вартості товарів відсутні, у зв`язку з чим неможливо перевірити заявлену митну вартість.

Також, представник відповідача вказав й на те, що не надано транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, що в цілому свідчить про те, що декларантом не виконано вимоги статті 53 Митного кодексу України.

Більш того, у відзиві на позовну заяву вказано, що від декларанта не надходило прохання щодо застосування методів визначення митної вартості за статтями 62,63 Митної кодексу України також не надходило.

На підставі викладеного просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що представником відповідача також було подано клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, зобов`язання позивача надати до суду та надіслати відповідачу належним чином засвідчені переклади: копію договору (угоди купівлі) без номеру від 29 січня 2019 року, копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_1 від 11 серпня 2015 року, копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_7 від 09 листопада 2018 року, копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 від 29 січня 2019 року та викликати у якості свідка позивача.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання представник відповідача послався на те, що подані позивачем документи складено іноземною мовою, що унеможливлює встановлення всіх даних зазначених у договорі, що, в свою чергу може впливати на числові значення ціни товару.

Позивач є власником транспортного засобу, купував цей автомобіль особисто, тому його показання є важливими для вирішення спору по суті.

З цього приводу, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності, а частиною 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини 3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

При цьому, виключний перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, міститься в частині 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України та в частині 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, до таких справ відносяться справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім того, обґрунтовуючи своє клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін представник відповідачів посилається на наявність в неї, як сторони у справі, брати участь у судовому засіданні.

Враховуючи, що предмет спору у вказаній адміністративній справі не підпадає під вичерпний перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

При цьому, суд наголошує, що практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною на підставі Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі "Ахеn v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року "Varela Assalino contre le Portugal", заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСІІЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Крім цього, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.11.2006 (скарга 73053/01 CASE OF JUSSILA v. FINLAND, суд вказав на те, що: "Європейський Суд не сумнівається в тому, що письмове провадження у справі часто може виявитись більш ефективним, ніж усний розгляд, для перевірки та забезпечення того, що платник податків надав точний звіт про свій майновий стан, підкріплений всіма необхідними документами. Суд не вважає переконливим довід заявника, що в ході розгляду цієї справи виникли міркування щодо достовірності, які потребували надання пояснень в усній формі.... та приймає довід держави-відповідача, що будь - які питання факту та питання права в цій справі могли бути належним чином розглянуті та вирішені на підставі матеріалів, наданих у письмовому вигляді. ... Оскільки заявнику була надана повна можливість наводити свої доводи у письмовому вигляді та надавати коментарі щодо відомостей, які надходили від податкових органів, Суд дійшов висновку, що вимоги справедливого судочинства були дотримані...".

Суд погоджується з такою позицією щодо Європейського суду з прав людини щодо застування пункту 1 статті 6 Конвенції.

За таких підстав, на цій стадії судового розгляду, а також враховуючи, що представником відповідачів не наведено переконливих доводів, з яких вбачалась би необхідність призначення судового засідання з викликом сторін, а доводи, на які представник посилається у своєму клопотанні є такими, що не доводять суду необхідності розгляду даної справи з викликом сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання та призначення судового засідання.

Більш того, стосовно надання позивачем належним чином засвідчених перекладів документів, суд зазначає, що у відповідності до частини 4 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України суд не може витребовувати докази у позивача в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, окрім доказів на підтвердження обставин, за яких, на думку позивача, відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

З огляду на вищевикладене, у суду відсутні підстави для зобов`язання позивача надати запитувані відповідачем документи.

Щодо виклику та допиту у якості свідка ОСОБА_1 , суд враховує наступне.

ОСОБА_1 є позивачем у даній справі, а тому на нього покладений обов`язок щодо доведення обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, статтею 93 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що сторони, треті особи та їхні представники за їх згодою, в тому числі за власною ініціативою, якщо інше не встановлено цим Кодексом, можуть бути допитані як свідки про відомі їм обставини, що мають значення для справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо надання згоди позивачем на його допит у якості свідка, а також клопотання позивача про його допит у якості свідка, з урахуванням того, що представником відповідача належно не обґрунтовано, які саме обставини позивач має підтвердити, як свідок в межах розгляду даної адміністративної справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для допиту позивача в якості свідка.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2019 року між ним та німецьким підприємством «Deutsche Rockwool GMBH» укладено угоду купівлі-продажу легкового автомобіля Volkswagen Sharan, 2015 року виробництва, який був у використанні, за ціною 7500 євро.

18 лютого 2019 року уповноваженою особою позивача ОСОБА_2 до Київської міської митниці Державної фіскальної служби подано митну декларацію (надалі - МД) за №UA100110/2019/120561, у якій для митного оформлення було пред`явлено товар: легковий автомобіль, що використовувався: Volkswagen Sharan, тип двигуна - дизельний, робочий об`єм циліндрів - 1968 см3, потужність - 103 кВт, екологічний клас - EURO5, номер кузова НОМЕР_8 , відповідно до якої митну вартість визначено за першим методом, тобто за ціною договору щодо товарів, які імпортуються, в розмірі 7500, 00 євро, що еквівалентно 230108,47 грн.

З графи 44 митної декларації від 18 лютого 2019 року № UA100110/2019/120561 вбачається, що на підтвердження митної вартості автомобіля декларантом позивача надано органу доходів і зборів: угоду купівлі-продажу без номера від 29 січня 2019 року, акт проведення огляду транспортних засобів UA205010/2019/112891 від 02 лютого 2019 року, акт проведення огляду транспортних засобів UA100110/2019/115002 від 16 лютого 2019 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 11 серпня 2015 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 09 листопада 2018 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 29 січня 2019 року, договір про надання послуг митного брокера 240 від 30 січня 2019 року, довіреність №344 від 23 січня 2019 року, платіжний документ від 31 січня 2019 року, паспорт НОМЕР_4 від 29 квітня 1996 року.

Відповідачем розпочато процедуру консультацій із декларантом шляхом формування електронного повідомлення про необхідність надання додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості товару згідно з частиною другою статті 53 Митного кодексу України, а саме:

- банківських платіжних документів щодо оцінюваного автомобіля,

- якщо здійснювалось страхування - документів про його страхування, а також документів, що містять відомості про вартість страхування;

- транспортних (перевізних) документів; а також документів, що містять відомості про вартість перевезення автомобіля;

- договору (угоди, контракту) із третіми особами, пов`язаного з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість якого визначається;

- рахунків про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);

- рахунків про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних з виконанням договору (угоди контракту);

- виписки з бухгалтерської документації;

- висновків про якісні та вартісні характеристики товарів;

- за бажанням декларанта інших наявних додаткових документів для підтвердження митної вартості.

18 лютого 2019 року уповноваженою особою позивача надіслано повідомлення про те, що консультацію з митним органом проведено, надати додаткові документи для підтвердження митної вартості в десятиденний строк уповноважена особа не має можливості, а також зазначено прохання винести рішення митної вартості.

За результатами розгляду поданих для митного оформлення документів транспортного засобу відповідачем прийнято рішення про коригування митної вартості від 18 лютого 2019 року № UA100110/2019/000038/2, відповідно до якого за резервним методом скориговано митну вартість автомобіля на суму 15326,00 євро.

Прийняте рішення про коригування митної вартості обґрунтоване відповідачем тим, що з документів, поданих декларантом для підтвердження заявленої митної вартості товару, неможливо підтвердити заявлений метод визначення митної вартості товарів. Подані декларантом документи не містять належних, об`єктивних та достовірних відомостей про числове значення заявленої митної вартості.

За результатами проведених консультацій встановлено, що метод визначення митної вартості за ціною договору щодо ідентичних товарів не може бути прийнятий у зв`язку з відсутністю даних щодо вартості операцій з ідентичними товарами, скоригованими відповідно до комерційних умов поставки та партії товару (кількості). Метод визначення митної вартості за ціною договору щодо ідентичних товарів не може бути прийнятий у зв`язку з відсутністю даних щодо вартості операцій з ідентичними товарами, скоригованими відповідно до комерційних умов поставки та партії товару (кількості). Метод визначення митної вартості товару за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів не може бути прийнятий у зв`язку з відсутністю даних щодо вартості операцій з подібними (аналогічними) товарами, скоригованими відповідно до комерційних умов поставки та партії товару (кількості). Метод визначення митної вартості на основі додавання вартості не може бути використаний у зв`язку з відсутністю даних, необхідних для проведення розрахунків. Метод визначення митної вартості на основі додавання вартості не може бути використаний у зв`язку з відсутністю даних, необхідних для проведення розрахунків. Митну вартість товару, що імпортується, скориговано із застосуванням резервного методу відповідно до статті 64 Митного кодексу України. Джерелом інформації, яким користувався митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товару це вартість офіційного довідника ринку Європи каталогу SCHWACKE - 15326,00 EUR.

У зв`язку з прийняттям вищевказаного рішення відповідачем надано позивачу картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного значення від 18 лютого 2019 року №UA100110/2019/00322, якою позивачу відмовлено у митному оформленні (випуску) придбаного ним транспортного засобу.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справляння митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України, Податкового кодексу України та інших законів України з питань оподаткування.

Відповідно до частини 1 статті 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Згідно з частиною 1 статті 248 Митного кодексу України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Частиною 1 статті 257 Митного кодексу України передбачено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи.

Статтями 49 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

При цьому, статтею 50 Митного кодексу України встановлено цілі використання відомостей про митну вартість товарів, зокрема, 1) нарахування митних платежів; 2) застосування інших заходів державного регулювання зовнішньоекономічної діяльності України; 3) ведення митної статистики; 4) розрахунку податкового зобов`язання, визначеного за результатами документальної перевірки.

Частинами 4 та 5 статті 58 Митного кодексу України передбачено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. При цьому, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.

Згідно з частиною 1 статті 51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Частиною 1 статті 52 Митного кодексу України передбачено, що заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Згідно з частиною 2 статті 52 Митного кодексу України декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.

У відповідності до частини 1 статті 53 Митного кодексу України, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, У випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Частиною 2 статті 53 Митного кодексу України передбачено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є:

1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості;

2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності;

3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу);

4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару;

5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару;

6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів;

7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню;

8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

Аналіз норм частини 1 та частини 2 статті 53 Митного кодексу України дозволяє дійти висновку, що кодекс містить вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

В той же час, частиною 1 статті 368 Митного кодексу України визначено, що для цілей оподаткування товарів, що переміщуються (пересилаються) громадянами через митний кордон України, застосовується фактурна вартість цих товарів, зазначена в касових або товарних чеках, ярликах, інших документах роздрібної торгівлі, які містять відомості щодо вартості таких товарів.

Положеннями частини 5 статті 53 Митного кодексу України передбачено, що забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Дана норма кореспондується з положеннями частини 3 статті 318 Митного кодексу України, якою встановлено, що митний контроль має передбачати виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Це також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15 лютого 2011 року № 3018-VI «Про внесення змін до Закону України «Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур», якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Крім того, це узгоджується з проголошеними у статті 8 Митного кодексу України принципами здійснення державної митної справи на засадах законності та презумпції невинуватості, єдиного порядку переміщення товарів, транспортних засобів через митний кордон України, спрощення законної торгівлі; заохочення доброчесності.

При цьому, частиною 3 статті 53 Митного кодексу України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи:

1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається;

2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом);

3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту);

4) виписку з бухгалтерської документації;

5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів;

6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару;

7) копію митної декларації країни відправлення;

8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

Із системного аналізу вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості.

Водночас, дискреційні функції митних органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди із задекларованою митною вартістю.

До них, зокрема, належить процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов`язок послідовного вибору методів (від першого до резервного) визначення митної вартості.

Тобто, законом чітко окреслено умову, за наявності котрої у митного органу виникає право на застосування таких повноважень, як витребування додаткових документів, а саме наявність обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відтак, приписи вказаних статей зобов`язують митний орган чітко зазначити обставини, котрі викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, та обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей із зазначенням документів, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності.

Наявність у митного органу обґрунтованого сумніву у правильності визначення митної вартості є обов`язковою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта, та надає митниці право вчиняти відповідні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.

Між тим, витребовувати контролюючий орган має ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, але не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Необхідність витребування додаткових документів передусім є способом упевнитися у тому, що декларант правильно визначив митну вартість.

Тобто, з викладених правових норм вбачається, що єдиною правовою підставою для прийняття митним органом рішення про коригування заявленої декларантом митної вартості товару за резервним методом є наявність сукупності наступних умов:

1) подання суб`єктом господарювання до митного оформлення не повного пакету документів, перелік яких закріплено у статті 53 Митного кодексу України;

2) ненадання на вимогу контролюючого органу додаткової уточнюючої документації на підтвердження саме числового значення заявленої митної вартості;

3) виявлення митним органом розбіжностей у поданій документації, які унеможливлюють визначення безпосередньо митної вартості товару за основним методам (за ціною договору);

4) обґрунтування причин неможливості визначення митної вартості товару за жодним із методів, що передують резервному.

Суд зазначає, що при здійсненні імпортування товару на митну територію України, на підтвердження заявленої позивачем митної вартості товару за ціною договору уповноваженою особою позивача було надано повний пакет документів, у відповідності до переліку, закріпленого частиною 2 статті 53 Митного кодексу України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що митну вартість визначено за резервним методом на підставі наявної у митного органу інформації з ресурсу - офіційного довідника ринку Європи каталогу Schwacke - 15326,00 EUR.

Згідно з частиною 5 статті 54 Митного кодексу України, орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: 1) упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; 2) у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; 3) у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів; 4) проводити в порядку, визначеному статтями 345-354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску; 5) звертатися до органів доходів і зборів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості; 6) застосовувати інші передбачені цим Кодексом форми митного контролю.

Частиною 6 статті 54 Митного кодексу України передбачено, що орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

Частиною 1 статті 55 Митного кодексу України встановлено, що рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

У відповідності до частини 2 статті 55 Митного кодексу України прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити:

1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано;

2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом;

3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів;

4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування;

5) інформацію про:

а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються:

у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів;

у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої цієї статті;

б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.

Згідно з частиною 1 статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Частиною 2 статті 57 Митного кодексу України передбачено, що основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

При цьому, у частині 3 цієї ж статті зазначено, що кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності (частина 4 статті 57 Митного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, що митний орган приймаючи рішення про коригування митної вартості імпортованого Позивачем товару за другорядним методом 2 г (резервний), не вказав, яким чином митна вартість товару була визначена саме в такому розмірі, які складові вплинули на формування такої вартості, та не наведено жодних розрахунків, за якими митним органом було визначено таку вартість товару, що є порушенням статті 55 Митного кодексу України.

При цьому, відповідно до Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 2012 року № 598 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 01 червня 2012 року за № 883/21195, у Графі 33 «Обставини прийняття Рішення та джерела інформації, що використовуються митним органом при визначенні митної вартості товарів» зазначаються причини, через які митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), у тому числі: неподання основних документів, які підтверджують відомості про заявлену митну вартість товарів (згідно з переліком та відповідно до умов, наведених у статті 53 Кодексу); невірно проведений розрахунок митної вартості; невідповідність обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 розділу ІІІ Кодексу; надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості. Зазначається послідовність застосування методів визначення митної вартості та причин, через які не був застосований кожний з методів, що передує методу, обраному митним органом. У графі також вказується про проведення процедури консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору методів визначення митної вартості товарів відповідно до вимог статей 59-61 Кодексу. Результати проведеної консультації, а також причини, через які не можуть бути застосовані методи визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо ідентичних, подібних (аналогічних) товарів (наприклад, відсутня інформація щодо вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів), фіксуються у графі.

Так, матеріалами справи, зокрема, скріншотами, наведеними у відзиві на позовну заяву, підтверджується проведення консультації з уповноваженою особою позивача, проте, у вказаній консультації відповідачем не зазначено чіткого переліку додаткових документів та їх необхідності для вибору методів визначення митної вартості товарів.

Стосовно застосування митним органом інформації щодо вартості оцінюваного транспортного засобу Schwacke, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем скориговано митну вартість транспортного засобу із застосуванням резервного методу відповідно до офіційного довідника ринку Європи Schwacke - 15326,00 EUR.

Проте, відповідач не обґрунтував правомірність використання у спірному випадку відомостей довідника ринку Європи Schwacke, а також не зазначив будь-якого належного обґрунтування щодо застосування під час корегування митної вартості товару саме вартості 15326,00 євро, а не 7500 євро.

Крім того, відповідачем під час коригування митної вартості автомобіля не прийнято до уваги пошкодження, а оцінка Schwackе була здійснена без безпосереднього технічного огляду (експертизи) щодо реального стану автомобіля.

Також, суд зазначає, що Митним кодексом України не встановлено обов`язку декларанта надавати офіційний переклад документів, які були підставою для придбання товару.

З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем обставин, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного декларантом позивача розрахунку митної вартості товару за ціною договору, а інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару не встановлено, тобто основні документи містили всі необхідні числові дані, необхідні для визначення вартості, зазначеної в митній декларації.

Відтак, відповідачем в порушення статті 58 Митного кодексу України здійснено визначення митної вартості імпортованого транспортного засобу із застосуванням резервного методу, а тому наявні правові підстави для визнання протиправним та скасування рішення Київської митниці Державної фіскальної служби про коригування заявленої митної вартості товару від 18 лютого 2019 року №UA100110/2019/000038/2.

В той же час, оскільки картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 18 лютого 2019 року № UA100110/2019/00322 прийнята на підставі вищевказаного рішення, суд, керуючись частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати її протиправною й такою, що підлягає скасуванню.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, а також про вихід за межі позовних вимог та визнання протиправною й скасування картки відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 18 лютого 2019 року № UA100110/2019/00322.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255,287 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Київської міської митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів Київської міської митниці Державної фіскальної служби №UA100110/2019/000038/2 від 18 лютого 2019 року.

3. Визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації або документа, що її замінює, а також інших документів, наданих відповідно до Митного кодексу України №UA100110/2019/00322 від 18 лютого 2019 року.

4. Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова