Справа № 500/1111/19
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року № 857/10018/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання - Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 серпня 2019 року у справі №500/1111/19 (суддя Чепенюк О.В., м.Тернопіль, повний текст складено 6 серпня 2019 року) за його позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області про скасування податкових повідомлень-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року Державне підприємство «Зарубинський спиртовий завод» (далі - ДП) звернулося до суду із позовом до Головного управління ДФС у Тернопільській області (далі - Головне управління) про скасування податкових повідомлень-рішень від 06.03.2019 №№, (далі - ППР №№, відповідно) та рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 06.03.2019 № (далі - Рішення).

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 серпня 2019 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В доводах апеляційної скарги з посиланням на норми матеріального права та окремі обставини вказує, що за наслідками проведення відповідачем документальної планової виїзної перевірки ДП 06.03.2019 прийняті оскаржувані ППР №№, та Рішення, які на думку позивача є протиправними. Так, контролюючим органом, встановлено несвоєчасну сплату ДП податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) у період з 31.10.2016 по 02.11.2016 та з 30.12.2016 по 25.04.2017, зокрема, допускалися випадки несвоєчасної сплати податку через затримку у виплаті заробітної плати працівникам підприємства, однак позивачем сплачувався до бюджету податок разом із виплатою доходу (заробітної плати). Разом з тим, зазначає, що хоч зі змісту акта перевірки вбачається, що заборгованість по виплаті заробітної плати на кінець періоду, що підлягав перевірці, у ДП відсутня, проте у ході проведення перевірки відповідачем встановлено порушення позивачем вимог підпунктів 168.1.1, 168.1.2, 168.1.5 пункту 168 статті 168 Податкового кодексу України (далі - ПК), а саме: несвоєчасне перерахування ПДФО за період, що підлягав перевірці. Також вказує, що акт перевірки не містить жодних посилань на обставини, які б свідчили про ненарахування, неутримання та/або несплату (неперерахування) податку позивачем до або під час виплати доходу (заробітної плати) своїм працівникам. А тому якщо такі факти не вставлені, то відсутні підстави для застосування штрафних санкцій відповідно до частини першої пункту 127.1 статті 127 ПК. Не погоджується із застосуванням до ДП штрафних санкцій за своєчасно не нарахований єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), за період, коли підприємство не здійснювало господарської діяльності та кошти на рахунках були відсутні, а також не враховано, що ДП перебуває у стадії банкрутства.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Учасники справи, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірному випадку контролюючим органом встановлено саме не своєчасність сплати податкового зобов`язання з ПДФО, а тому Головним управлінням правомірно застосовано до позивача штрафну санкцію на підставі статті 126 ПК, а не за статтею 127 ПК, як помилково вважає позивач. Також, цей суд вказав на обґрунтованість прийняття відповідачем Рішення, яким на підставі частини десятої та пункту 2 частини одинадцятої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI), яким застосовано до позивача штраф за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску у розмірі 165164,88 грн та нараховано пеню на суму 24274,38 грн. Суд зауважив, що розрахунки фінансових санкцій та пені ДП не заперечує. Протиправність спірного Рішення позивач доводить тією обставиною, що він перебуває у процесі банкрутства, що підтверджується ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 09 листопада 2011 року у справі №11/Б-1203, одночасно із прийняттям якої введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Однак, з огляду на те, що штрафні санкції застосовані до позивача згідно з оскаржуваними рішеннями за несвоєчасну сплату зобов`язань (в одному випадку - податкових зобов`язань, в іншому - по сплаті єдиного внеску) виникли після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, то враховуючи положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон №2343-ХІІ; в редакцій, чинній на момент порушення провадження у справі про банкрутство позивача), такі штрафні (фінансові) санкції застосовані до підприємства правомірно. Незважаючи на дію мораторію позивач зобов`язаний виконувати свій податковий обов`язок та обов`язок зі сплати єдиного внеску, що виникли після введення мораторію, своєчасно.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ДП зареєстровано Збаразькою районною державною адміністрацією Тернопільської області 26.12.1991, з 20.12.1991 перебуває на податковому обліку у відповідача, 19.12.1991 підприємство взято на облік платником єдиного внеску, реєстраційний номер 19060019. Основним видом його діяльності є: Код КВЕД 20.14 Виробництво інших основних органічних хімічних речовин (основний) (т.1 а.с.16, 50-52).

09.11.2009 Господарським судом Тернопільської області порушено провадження у справі про банкрутство ДП, станом на 20.08.2018 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний реєстр) є запис про порушення справи про банкрутство (т.1 а.с.16, 17).

На підставі акта від 22.01.2019 №78/19-00-14-01/00375065 (далі - Акт) про результати документальної планової виїзної перевірки ДП з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 по 30.09.2018, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 30.09.201 було встановлено, серед іншого, порушення позивачем вимог:

- підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162, пункту 171.1 статті 171, підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 ПК несвоєчасна сплата ПДФО до бюджету у період з 31.10.2016 по 02.11.2016 та з 30.12.2016 по 25.04.2017, в результаті чого донараховано пеню в сумі 1931,66 грн;

- підпунктів 168.1.1, 168.1.2, 168.1.4, 168.1.5, 168.1.6 пункту 168.1 статті 168 підпунктів «а», «г» пункту 176.2 статті 176 розділу IV ПК несвоєчасне перерахування до бюджету ПДФО, утриманого із заробітної плати працівників, за період з 31.10.2016 по 02.11.2016 та з 30.12.2016 по 25.04.2017, внаслідок чого застосовано штрафні санкції;

- підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 ПК, «Порядку заповнення та подання податковими агентами податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України (далі - МФУ) від 13.01.2015 №4 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі - МЮУ) 30.01.2015 за №111/26556: далі - Порядок №4), в частині відображення в податкових розрахунках (форма № 1-ДФ) недостовірних відомостей щодо реєстраційних номерів облікових карток платників податків в звітних періодах ІІІ квартал 2017 року, І квартал 2018 року;

- частини другої статті 6, частини восьмої статті 9 Закону №2464-VI, підпункту 6 пункту 3 розділу ІV, абзацу другого підпункту 2 пункту 2, пункту 5 розділу VII "Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску» затвердженої наказом МФУ від 20.04.2015 №449 (зареєстровано в МЮУ 07.05.2015 за № 508/26953; далі - Інструкція) несвоєчасна сплата єдиного внеску за період 21.06.2016 по 25.04.2017, в результаті чого донараховано пеню в сумі 24274,38 грн та застосовано штрафні санкції (т.1 а.с.50-231).

06.03.2019 Головним управлінням на підставі Акта прийнято ППР:

№, яким до позивача застосовано штрафні санкції з ПДФО, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати у розмірі 510 грн;

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДФО та нараховано пеню у загальному розмірі 77843,36 грн, у тому числі за штрафними санкціями - 75911,70 грн, сума пені - 1931,66 грн;

- Рішення, яким за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску застосовано штраф у розмірі 165164,88 грн та нараховано пеню на суму 24274,38 грн (т.1 а.с.10-14).

Згідно статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

ПК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За визначенням підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або не грошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом 1V цього Кодексу.

Податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків (пункт 18.1 статті 18 ПК).

Відповідно до пункту 54.2 статті 54 ПК грошове зобов`язання щодо суми податкових зобов`язань з податку, що підлягає утриманню та сплаті (перерахуванню) до бюджету в разі нарахування/виплати доходу на користь платника податку - фізичної особи, вважається узгодженим податковим агентом або платником податку, який отримує доходи не від податкового агента, в момент виникнення податкового зобов`язання, який визначається за календарною датою, встановленою розділом IV цього Кодексу для граничного строку сплати податку до відповідного бюджету.

Згідно з пунктом 57.1 статті 57 ПК платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені цим Кодексом.

Підпунктом 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК передбачено, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (підпункт 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК).

При цьому, згідно з підпунктом 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 ПК якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

За змістом підпункту 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 ПК податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

З аналізу положень пункту 57.1 статті 57, підпункту 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 ПК слідує, що податок, який підлягає утриманню з нарахованого, але не виплаченого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки для місячного податкового періоду, тобто 10 календарних днів для сплати податкового зобов`язання, які починають розраховуватись після 20 числа (як граничного строку, передбаченого ПК України для подання місячної податкової декларації), незалежно від того, чи передбачено подання самої декларації.

Тобто податок на доходи фізичних осіб, утриманий із нарахованого, але не виплаченого доходу, повинен бути перерахований до бюджету протягом 30 календарних днів після закінчення звітного місяця (підпункт 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 ПК).

Загальне ж правило сплати податку визначає, що податковий агент, що нараховує (виплачує) оподаткований дохід платнику податків, сплачує його одночасно з поданням документів на одержання коштів для виплати належних платникам податків доходів (підпункт 168.1.2 пункту 168.1 статті 168 ПК).

Отже, податковий агент зобов`язаний сплатити суму податкового зобов`язання (суму нарахованого (утриманого) податку), самостійно визначеного ним з доходу, що виплачується на користь платника податку - фізичної особи та за рахунок такої виплати, у строки, передбачені ПК і наведені вище.

При цьому, необхідно наголосити, що такі строки ПК встановлює для двох випадків:

1) дохід (заробітна плата) виплачується своєчасно - строк сплати податку одночасно з перерахуванням доходу,

2) дохід нараховується, але не виплачується - строк сплати податку 30 календарних днів після закінчення звітного місяця.

За положеннями пункту 176.2 статті 176 ПК особи, які мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

У розглядуваному випадку, мало місце нарахування ДП заробітної плати працівникам, проте несвоєчасна її виплата. Такі обставини зазначені в Акті та не заперечуються позивачем у позовній заяві. Тобто, позивач як податковий агент в силу положень підпункту 168.1.5 пункту 168.1 статті 168 ПК мав сплатити ПДФО, утриманий із нарахованого, але не виплаченого доходу протягом 30 календарних днів після закінчення звітного місяця (місяця за який виплачувався дохід).

За результатами перевірки встановлено порушення саме такого строку перерахування ПДФО до бюджету, оскільки заробітна плата (оподатковуваний дохід) позивачем нараховувалася, але своєчасно не виплачувалася.

Відповідно до пункту 126.1 статті 126 ПК у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Положення статті 126 ПК щодо застосування штрафної санкції використовується у випадку, коли має місце несвоєчасність сплати платником податків узгодженої суми грошового зобов`язання. При цьому розмір такої санкції прямо залежить від часу затримки такої сплати.

Тобто, у разі якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов`язання протягом строків, передбачених податковим законодавством, такий платник податків притягується до відповідальності відповідно до статті 126 ПК.

Так, згідно з платіжним дорученням наданими апелянтом на підтвердження сплати ПДФО із заробітної плати за спірні періоди підтверджується те, що, ПДФО з оподатковуваного доходу, який нараховано, але не виплачено платнику податків перерахований податковим агентом поза межами строків, встановлених для місячного податкового періоду (т.1 а.с.25-48, аркуш 162 Акта).

Відтак, якщо заробітна плата своєчасно не виплачується, то строк сплати ПДФО з оподатковуваного доходу, який нараховано, але не виплачено платнику податків, має бути перерахований податковим агентом у строки, встановлені для місячного податкового періоду, а не одночасно з виплатою несвоєчасно виплаченої заробітної плати.

Факти несвоєчасного перерахування ПДФО, утриманого із заробітної плати працівників, ДП не спростовані, будь-яких доказів на підтвердження обставин своєчасного перерахування до бюджету податку позивачем як податковим агентом у період з 31.10.2016 по 02.11.2016 та з 30.12.2016 по 25.04.2017 суду не надані, а ті, що надані, то підтверджують саме факт несвоєчасної сплати податку.

Застосування відповідальності до платника податку саме на підставі статті 126 ПК підтверджується змістом Акта та оскаржуваного ППР №, розрахунком штрафних санкцій, у змісті яких є посилання саме на цю норму та розрахунок проведений із застосуванням розмірів штрафу 10 % і 20 %, визначених цією нормою (а.с.12-13, 238).

Застосування до спірних відносин саме положень статті 126 ПК відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 02 квітня 2019 року та 14 травня 2019 року у справах №№811/605/17, 813/6270/15 відповідно.

Необхідно зауважити, що у розглядуваній справі має місце лише несвоєчасне перерахування сум податку, відповідальність за яке передбачена статтею 126 ПК і саме така відповідальність визначена в оскаржуваному ППР №, а не статтею 127 ПК, як помилково вважає позивач.

Щодо нарахування пені у сумі 1931,66 грн, то її застосовано до ДП за порушення підпункту 162.1.3 пункту 162.1 статті 162, пункту 171.1. статті 171, підпункт «а» підпункту 176.2 статті 176 ПК на підставі статті 129 ПК.

Зокрема, пункт 171.1 статті 171 ПК визначає, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Відповідно до підпункту «а» пункту 176.2 статті 176 ПК особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.

Підпунктом 129.1.3 пункту 129.1 статті 129 ПК передбачено, що нарахування пені розпочинається при нарахуванні суми податкового зобов`язання, визначеного платником податків або податковим агентом, у тому числі у разі внесення змін до податкової звітності внаслідок самостійного виявлення платником податків помилок відповідно до статті 50 цього Кодексу, - після спливу 90 календарних днів (270 календарних днів у разі здійснення платником податків самостійного коригування відповідно до підпункту 39.5.4 пункту 39.5 статті 39 цього Кодексу), наступних за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання.

Нарахування пені закінчується у день зарахування коштів на відповідний рахунок органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів та/або в інших випадках погашення податкового боргу та/або грошових зобов`язань (підпункт 129.3.1 пункту 129.3 статті 129 ПК).

На суми грошового зобов`язання, визначеного підпунктом 129.1.3 пункту 129.1 цієї статті (включаючи суму штрафних санкцій за їх наявності та без урахування суми пені), нараховується пеня за кожний календарний день прострочення у його сплаті, починаючи з 91 календарного дня (з 271 календарного дня у разі здійснення платником податків самостійного коригування відповідно до підпункту 39.5.4 пункту 39.5 статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку сплати податкового зобов`язання, із розрахунку 100 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, діючої на кожний такий день (абзац другий пункту 129.4 статті 129 ПК).

Зазначений розмір пені застосовується щодо всіх видів податків, зборів та інших грошових зобов`язань, крім пені, яка нараховується за порушення строку розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності, що встановлюється відповідним законодавством (пункт 129.5 статті 129 ПК).

Оскільки за наслідками перевірки встановлено несвоєчасно сплату узгодженого грошового зобов`язання з ПДФО, обов`язок сплати якого виник у період з 31.10.2016 по 02.11.2016 та з 30.12.2016 по 25.04.2017, то Головним управлінням правомірно нараховано пеню у розмірі 1931,66 грн.

З огляду на наведене підстав для скасування ППР №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДФО та нараховано пеню у загальному розмірі 77843,36 грн, у тому числі за штрафними санкціями - 75911,70 грн, сума пені - 1931,66 грн, немає.

Щодо ППР №, яким до позивача застосовано штрафні санкції з ПДФО, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати у розмірі 510 грн, то необхідно зазначити наступне.

Зі змісту Акта видно, що позивачем в податкових розрахунках форми №1-ДФ за періоди ІІІ квартал 2017 року, І квартал 2018 року відображено недостовірні відомості щодо податкового номера (РНОКПП) осіб, яким нараховано та виплачено дохід за ознакою доходу 101 «Доходи у вигляді заробітної плати». Згідно баз даних Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі - Реєстр), особи з такими РНОКПП не зареєстровані в Реєстрі а саме: РНОКПП НОМЕР_1 (ІІІ квартал 2017 року) та РНОКПП НОМЕР_2 (І квартал 2018 року) (т.1 а.с.206-2017 (сторінки Акта 157-158)).

Відповідно до підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 ПК особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Пунктом 119.2 статті 119 ПК встановлено, що неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень.

Таким чином, оскільки під час перевірки контролюючим органом встановлено подання позивачем податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, з недостовірними відомостями в частині зазначення номера облікової картки платників податків і такі відомості призвели до зміни платника податків, таке порушення не спростоване позивачем, а тому Головним управлінням підставно визначено штраф у розмірі передбаченому пунктом 119.2 статті 119 ПК.

Щодо Рішення, яким до позивача застосовано штраф за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску у розмірі 165164,88 грн та нараховано пеню на суму 24274,38 грн, то необхідно вказати, що розрахунки фінансових санкцій та пені позивач не заперечує.

Протиправність оскаржуваного Рішення податкового органу, а також позивач доводить тією обставиною, що ДП перебуває у процесі банкрутства, ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 09 листопада 2011 року у справі №11/Б-1203 порушено провадження у справі про банкрутство ДП, одночасно із прийняттям якої введено мораторій на задоволення вимог кредиторів (а.с.17).

Відповідно до пункту 3 даної ухвали введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, протягом дії якого заборонити стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства (крім випадків, передбачених пунктом 6 статті 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»); не нараховувати неустойку (штраф, пеню), інші фінансові (економічні) санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

Щодо застосування до спірних відносин положень Закону №2343-XII, то стаття 1 цього Закону (в редакції, чинній на момент порушення справи про банкрутство, тобто 09.11.2009, та чинній до 19.01.2013) давала такі визначення термінів: кредитор - це юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, щодо виплати заборгованості із заробітної плати працівникам боржника, а також органи державної податкової служби та інші державні органи, які здійснюють контроль за правильністю та своєчасністю справляння єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів); поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство; конкурсні кредитори -це кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство; мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником стосовно якого порушено справу про банкрутство грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону №2343-XII мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів:

забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства;

не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, податків і зборів (обов`язкових платежів).

В подальшому Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 22.12.2011 (далі - Закон №4212-VІ) внесені відповідні зміни до Закону №2343-XII, в тому числі і до положень щодо мораторію на задоволення вимог кредиторів.

За змістом статті 19 Закону №2343-XII (в редакції, чинній з 19.01.2013) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію (частина перша статті 19).

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій (частина третя статті 19).

Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється зокрема на вимоги поточних кредиторів (частина п`ята статті 19).

Норми частини четвертої статті 12 Закону №2343-XII (в редакції до 19.01.2013), з урахуванням визначення поняття «мораторій на задоволення вимог кредиторів», наведеного в цьому Законі, та частини третьої статті 19 Закону №2343-XII (в редакції з 19.01.2013) є тотожними.

Разом з тим, вирішуючи питання того, в якій редакції має бути застосований Закон 2343-XII до спірних відносин, суд враховує норму пункту 1-1 « Прикінцевих та перехідних положень» Закону №4212-VI, відповідно до якої положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Розгляд справи про банкрутство за новою редакцією Закону здійснюється згідно з постановою про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури. При цьому правові підстави прийняття постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури визначаються відповідно до раніше чинної редакції Закону, а правові наслідки введення ліквідації процедури - за його новою редакцією. У зв`язку з здійсненням переходу до застосування нової редакції Закону необхідно привести реєстр вимог кредиторів у відповідність до вимог статті 45 Закону в новій редакції і з урахуванням його вимог вирішити питання щодо переобрання представницьких органів кредиторів (зборів кредиторів та комітету кредиторів).

У межах спірних відносин постанова господарського суду про визнання позивача банкрутом відсутня, справа про його банкрутство порушена до набрання чинності Законом 2343-XII в новій редакції, а відтак застосуванню підлягає цей Закон в редакції до 19.01.2013.

Виходячи з визначення термінів, які наведені у статті 1 Закону №2343-XII, в редакції, чинній до 19.01.2013, (поточні вимоги, мораторій на задоволення вимог кредиторів), можна дійти висновку, що мораторій поширює свою дію на конкурсну заборгованість та не поширює на поточну. Поточні вимоги кредиторів боржника знаходяться у вільному правовому режимі до визнання боржника банкрутом.

Такий висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №12-161гс18).

Отже, дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів, що ж стосується зобов`язань поточних кредиторів, то за цими зобов`язаннями згідно із загальними правилами нараховується неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків та зборів (обов`язкових платежів).

Мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань, які виникли після введення мораторію, але зупиняє виконання тих грошових зобов`язань, що виникли до моменту введення мораторію.

Таким чином, Законом №2343-XII прямо встановлена заборона на застосування під час мораторію всіх санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, але не тих зобов`язань, що виникли після введення мораторію.

За своєю правовою природою фінансові та економічні санкції є додатковими зобов`язаннями, похідними від основного зобов`язання, а тому оскільки мораторій не зупиняє виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), які виникли після введення мораторію, то і не припиняє заходів, спрямованих на їх забезпечення.

Невиконання таких зобов`язань є правопорушенням. Отже, нарахування санкцій, застосування заходів забезпечення за невиконання зазначених зобов`язань та примусове стягнення на підставі виконавчих документів коштів на виконання таких грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також штрафних санкцій ґрунтується на законі.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 22 серпня 2018 року, 28 березня 2019 року у справах №№2а-8388/11/1370 825/1397/17 відповідно.

З огляду на те, що штрафні санкції застосовані до позивача згідно з оскаржуваними рішеннями за несвоєчасну сплату зобов`язань (в одному випадку - податкових зобов`язань, в іншому - по сплаті єдиного внеску) виникли після введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, то враховуючи наведені вище положення Закону № 2343-ХІІ (в редакцій, чинній на момент порушення провадження у справі про банкрутство позивача), такі штрафні (фінансові) санкції застосовані до підприємства правомірно. Незважаючи на дію мораторію позивач зобов`язаний виконувати свій податковий обов`язок та обов`язок зі сплати єдиного внеску, що виникли після введення мораторію, своєчасно.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність прийняття оскаржуваних ППР №№№№, та Рішення, і як наслідок безпідставності позовних вимог ДП.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Зарубинський спиртовий завод» залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 6 серпня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 2 грудня 2019 року.