Справа № 640/11062/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, в якому просив:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ у м. Києві щодо відмови у призначенні йому пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 26 липня 2001 року);

- зобов`язати ГУ ПФУ у м. Києві призначити та виплачувати позивачу пенсію за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції від 26 липня 2001 року), виходячи з розрахунку 90 % від суми місячного заробітку, обчисленого за останні 60 місяців роботи на підставі довідки Генеральної прокуратури України» № 18-14 від 25 березня 2019 року, починаючи з 11 квітня 2019 року, а в подальшому довічно здійснювати належні йому виплати пенсії за вислугу років щомісячно без обмеження граничного розміру.

Позов обґрунтовано тим, що оскільки редакція Закону України «Про прокуратуру» від 26 липня 2001 року була чинною на момент призначення його на роботу в органах прокуратури, та його загальний стаж роботи становить 25 років 5 місяців 26 днів, відтак у нього є всі законні підстави для призначення пенсії за вислугу років.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він має право на пенсію після набуття ним стажу роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, незалежно від віку.

На думку апелянта, ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII щодо збільшення стажу роботи у порівнянні зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789, є звуженням його прав у розумінні Конституції України.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 квітня 2019 року позивач звернувся до ГУ ПФУ у м. Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», додавши до неї копію трудової книжки серії НОМЕР_1 диплом кваліфікованого працівника серії НОМЕР_2 , виданий 05 червня 1996 року; диплом спеціаліста серії НОМЕР_3, виданий 29 червня 2000 року з додатком; довідку Генеральної прокуратури України від 25 березня 2019 року № 18-14зп та додаток до неї.

Однак, Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві листом від 22 квітня 2019 року за вих. № 84789/03 відмовило позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та зазначило, що пенсійне забезпечення працівників прокуратури регулюється нормами ст. 86 вказаного Закону, відповідно до якої прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше 24 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років, у разі звернення за призначенням пенсії.

Також, у наведеному листі зазначено, що управлінням було розраховано загальний страховий стаж позивача згідно наданих документів, який становить 26 років 1 місяць 20 днів станом на 28 лютого 2019 року, з них стаж на посаді прокурорів становить, з урахуванням навчання, 20 років 11 місяців 3 дні.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, відтак у спірних правовідносинах пенсійний фонд не порушив права позивача на пенсію, тому підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001) до 01.10.2011 (в редакції Закону № 3668 від 08.07.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Отже, у прокурорів, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VІ, який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесено зміни до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.

Разом з тим, з 15 липня 2015 року ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (надалі Закон № 1697-VII).

Оскільки позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві з заявою про призначення пенсії 11 квітня 2019 року, відтак спірні правовідносини підлягають вирішенню за нормами Закону № 1697-VII.

Cаме виходячи з дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не дія положень ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, відтак колегія суддів вважає помилковим висновок позивача про необхідність застосування ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ в редакції від 26 липня 2001 року.

Згідно із ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.

Отже, станом на дату звернення позивача до відповідача необхідними умовами для призначення пенсії за вислугу років були: а) вислуга років - 24 роки; б) стаж на посадах прокурорів - 14 років.

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що стаж вислуги років ОСОБА_1 станом на час звернення до пенсійного фонду становить 20 років 11 місяців 3 дні, та стаж на посадах прокурора склав також 20 років 11 місяців 3 дні, тобто є меншим від стажу, визначеного частиною першою ст. 86 Закону № 1697-VII.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 14.11.2019 в справі № 309/4451/16-а та від 30.10.2019 у справі № 466/9965/16-а, яка у силу вимог частини п`ятої ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Оскільки позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, про що наголошує апелянт, так як положення Конституції України, на які посилається останній, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.

Крім того, у справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26 червня 2014 року, п. 35) Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Суд звертає увагу, що у спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя у національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача не було «законних сподівань», які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу, тобто відповідати правовим висновкам, викладених у даному рішенні ЄСПЛ.

Крім того, у рішенні ЄСПЛ від 03 червня 2014 року у справі «Великода проти України» Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 липня 2018 року у справі №752/2806/17, від 30 серпня 2018 року у справі № 212/7438/16-а, від 31 жовтня 2018 року у справі № 638/1952/17.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, а в період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-XII позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, відтак наявні підстави для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук