Справа № 640/19395/19
Суддя: Кузьменко А.І.
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

02 грудня 2019 року № 640/19395/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Кузьменко А.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2»

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області

треті особи Державне агентство резерву України,

Державне підприємство «Сетам»

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області, треті особи: Державне агентство резерву України, Державне підприємство «Сетам», в якому просить суд: визнати протиправним дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області щодо реалізації майна, оформлення результатів електронних торгів, переходу права власності на майно Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2», а саме: лоту №375464 (будівля котельні з приміщеннями соціально-побутового призначення /літера Л-2/, загальною площею 289,6 кв.м. за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Франка, 46) та лоту 375432 (прохідний пункт, магазин «Продтовари» /літера К-1/, загальною площею 210,0 кв.м. за адресою: Волинська область, місто Луцьк вулиця Франка, будинок 46) та зобов`язати зупинити електронні торги та зняти майно з реалізації; визнати протиправною бездіяльність Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області щодо невжиття всіх передбачених чинним законодавством заходів щодо зупинення незаконної реалізації майна державного підприємства, що призведе до нанесення державі значних збитків.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що дії державного виконавця щодо реалізації майна Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2», а саме: лоту №375464 (будівля котельні з приміщеннями соціально-побутового призначення /літера Л-2/, загальною площею 289,6 кв.м. за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Франка, 46) та лоту 375432 (прохідний пункт, магазин «Продтовари» /літера К-1/, загальною площею 210,0 кв.м. за адресою: Волинська область, місто Луцьк вулиця Франка, будинок 46) вчинено з порушенням норм статті 4 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статті 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», статті 1 Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», частині 9 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», статей 18, 56 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки майно, передане на реалізацію, є державною власністю та входить до сфери управління Державного агентства резерву України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

Представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у відзиві на позов зазначив про безпідставність позовних вимог, оскільки виконавче провадження, в рамках якого проводиться реалізація майна Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» перебуває в провадженні Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

Представник Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області у відзиві на позов заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про опис та арешт майна боржника (Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2») та винесено постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності для визначення вартості арештованого майна. Позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, не оскаржував результати проведеної оцінки майна.

Додатково представник Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області вказує, що відповідно до довідки з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна власником реалізованого майна є Міністерство аграрної політики України.

Крім того, представник Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області зазначив, що передане на реалізацію майно не належить до основних засобів виробництва Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2», а відтак відсутні перешкоди щодо реалізації такого майна.

Представник Державного агентства резерву України надав письмові пояснення, в яких вказує, що розпорядженням Кабінету міністрів України від 16 січня 2019 року №134-р цілісний майновий комплекс Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» передано до сфери управління Державного агентства резерву України, отже реалізація майна названого державного підприємства суперечить нормам статті 4 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статті 4 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», статті 1 Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», частині 9 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», статей 18, 56 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповіді на відзив представник позивача вказує, що реалізація майна Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» , яке передано до сфери управління Державного агентства резерву України суперечить Закону України «Про державний матеріальний резерв» та вказує, що Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не вжито заходів державного нагляду та контролю в рамках виконавчого провадження №57212311.

Представник Державного підприємства «Сетам» у письмових поясненнях вказував, що торги щодо реалізації майна Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» проведено відповідно до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431.

В судовому засіданні 26 листопада 2019 року представники позивача та Державного агентства резерву України наполягали на задоволенні позовних вимог, представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заперечував проти задоволення позову у відповідній частині. Представники Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області та Державного підприємства «Сетам» явку повноважних представників в судове засідання не забезпечили, в зв`язку з чим їх неявка визнана судом неповажною.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 26 листопада 2019 року судом, згідно з частиною 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

На примусовому виконанні у Луцькому районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області перебуває зведене виконавче провадження №57212311.

Постановою головного державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 02 серпня 2019 року описано та накладено арешт на майно Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2», а саме: будівлю котельні з приміщеннями соціально-побутового призначення /літера Л-2/, загальною площею 289,6 кв.м. за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Франка, 46 та прохідний пункт, магазин «Продтовари» /літера К-1/, загальною площею 210,0 кв.м. за адресою: Волинська область, місто Луцьк вулиця Франка, будинок 46.

Також, постановою головного державного виконавця Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 13 серпня 2019 року призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні для визначення ринкової вартості вказаного вище майна.

11 вересня 2019 року до Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області надійшов звіт про оцінку будівель та споруд.

13 вересня 2019 року вказані об`єкти передано на реалізацію шляхом проведення електронних торгів до Волинської філії Державного підприємства «Сетам».

Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами та учасниками справи, регулюються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно з вимогами статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження.

У разі якщо сторони виконавчого провадження, а також заставодержатель у 10-денний строк з дня винесення виконавцем постанови про арешт майна боржника не досягли згоди щодо вартості майна та письмово не повідомили виконавця про визначену ними вартість майна, виконавець самостійно визначає вартість майна боржника.

Звіт про оцінку майна має бути складений не раніше дати винесення постанови про арешт такого майна.

У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо визначення вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна.

Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання.

У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна.

Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.

Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.

Звіт про оцінку майна у виконавчому провадженні є дійсним протягом шести місяців з дня його підписання суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання. Після закінчення цього строку оцінка майна проводиться повторно.

Якщо строк дійсності звіту про оцінку майна закінчився після передачі майна на реалізацію, повторна оцінка такого майна не проводиться.

Частиною 1 статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною.

Суд зауважує, що позивачем ні постанову про накладення арешту та опису майна від 02 серпня 2019 року, ні постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні, ні звіт про оцінку майна не оскаржено.

Проте, Державне підприємство «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» віднесено до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, визначеного Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», який втратив чинність на підставі Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».

Відповідно до частини 3 «Прикінцеві та перехідні» положення Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.

При цьому, суд звертає увагу, що стаття 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21 вересня 2006 року № 185-V встановлює обмеження щодо розпорядження об`єктами державної власності.

Відповідно до частини 9 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» від 21 вересня 2006 року № 185-V нерухоме майно об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не може бути відчужене, вилучене, передане до статутного капіталу господарських організацій і щодо такого майна не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

Зазначені обмеження не поширюються на рішення органів управління господарських товариств, Фонду державного майна України або уповноважених органів управління про передачу об`єктів соціальної сфери, гуртожитків та об`єктів незавершеного капітального будівництва у комунальну власність (крім об`єктів соціальної сфери, гуртожитків та об`єктів незавершеного будівництва, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України) та на відчуження шляхом приватизації, а також на рішення державних підприємств, установ і організацій, господарських товариств, у статутному капіталі яких 100 відсотків акцій (часток) належать державі, про відчуження житла працівникам таких підприємств, установ, організацій та господарських товариств шляхом продажу, що здійснюється на виконання умов укладених колективних договорів без застосування конкурентних засад.

Таким чином, в силу Закону України «Про управління об`єктами державної власності» стосовно нерухомого майна об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації, не можуть вчинятися дії, наслідком яких може бути їх відчуження.

Також суд звертає увагу, що статтею 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна» встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі - підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

З огляду на викладене, суд вбачає наявним підстави для визнання протиправними дій Луцького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області щодо реалізації майна Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2», а саме: лоту №375464 (будівля котельні з приміщеннями соціально-побутового призначення /літера Л-2/, загальною площею 289,6 кв.м. за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Франка, 46) та лоту 375432 (прохідний пункт, магазин «Продтовари» /літера К-1/, загальною площею 210,0 кв.м. за адресою: Волинська область, місто Луцьк вулиця Франка, будинок 46).

При цьому суд зауважує, що станом на час розгляду справи право власності на зазначене вище майно Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2», а саме: лоту №375464 (будівля котельні з приміщеннями соціально-побутового призначення /літера Л-2/, загальною площею 289,6 кв.м. за адресою: Волинська область, місто Луцьк, вулиця Франка, 46) та лоту 375432 (прохідний пункт, магазин «Продтовари» /літера К-1/, загальною площею 210,0 кв.м. за адресою: Волинська область, місто Луцьк вулиця Франка, будинок 46) перейшло до інших осіб (переможців електронних торгів).

Правова природа процедури реалізації майна на електронних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника електронних торгів, та складанні за результатами їх проведення акта про проведення електронних торгів, що передбачено пунктом 8 розділу X Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1301/29431 (далі - Порядок реалізації арештованого майна), згідно з яким акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно у випадках, визначених законодавством. Тобто, вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором.

З аналізу частини 1 статті 655 та частини 4 статті 656 Цивільного кодексу України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на електронних торгах є різновидом договору купівлі-продажу.

Згідно із частиною 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, установлених законом, належить власникові товару (чамстина1 статті 658 Цивільного кодексу України).

Згідно із пунктом 4 розділу X Порядку реалізації арештованого майна, після повного розрахунку переможця за придбане майно на підставі протоколу про проведення електронних торгів складається акт про проведення електронних торгів, який підписується (затверджується) державним або приватним виконавцем.

В акті про проведені електронні торги зазначається така інформація: ким, коли і де проводилися електронні торги; стисла характеристика реалізованого майна; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи - переможця електронних торгів, серія та номер документа, що посвідчує її особу, місце проживання (якщо переможцем електронних торгів є юридична особа, то зазначаються її найменування, місцезнаходження та код за ЄДРПОУ); сума, внесена переможцем електронних торгів за придбане майно; прізвище, ім`я та по батькові фізичної особи (найменування юридичної особи) - боржника, її місце проживання (місцезнаходження); дані про правовстановлювальні документи, що підтверджують право власності боржника на майно (пункт 5 розділу X Порядку реалізації арештованого майна).

З урахуванням наведеного суд прийшов до висновків, що набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна є державна виконавча служба та організатор електронних торгів. Покупцем, відповідно, є переможець електронних торгів.

Виходячи з наведеного, сторонами договору купівлі-продажу, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба та організатор електронних торгів та покупець - переможець електронних торгів.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, у разі прийняття судового рішення про скасування (визнання недійсними) електронних торгів за позовом учасника електронних торгів у сторін договору купівлі-продажу, оформленого за результатами електронних торгів, відповідно, виникнуть права та обов`язки щодо повернення всього, що вони одержали на виконання договору.

З системного аналізу викладеного суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача в даному випадку є звернення до відповідного суду з позовом про визнання електронних торгів недійсними, що матиме правовим наслідком повернення позивачеві реалізованого майна.

Задоволення позову у запропонований позивачем спосіб, після оформлення результатів електронних торгів не матиме правовим наслідком повернення майна позивачеві та, як наслідок, відновлення прав позивач.

Також суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в рамках зведеного виконавчого провадження 57212311, а відтак позов у вказаній частині задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На підставі наявних у справі доказів та їх оцінки під час розгляду справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову сторони відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, - судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 72-77, 139, 143, 241-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Державного підприємства «Луцький комбінат хлібопродуктів №2» відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення", Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя А.І. Кузьменко