Справа № 420/2479/19
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2019-12-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2479/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Збарацької А.І.

За участю сторін:

Позивача: Ярмуш С.М.

Представника позивача: Баган К.Ю.

Представників відповідача: Бочевара М. П., Чеботарьової О.М.

Третьої особи: ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 до Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області, в якому позивач (з урахуванням уточнених позовних вимог) просить суд визнати протиправним та скасувати розпорядження від 01.03.2019 року №25/2019-КР в.о. сільського голови Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області Чеботарьової О.М. «Про накладення дисциплінарного стягнення та звільнення інспектора ВОС та з соціальних питань Трояндівської сільської ради Ярмуш С.М»; поновити ОСОБА_2 на посаді інспектора ВОС та з соціальних питань Трояндівської сільської ради з 01 березня 2019 року; стягнути з Трояндівської сільської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період до подання позовної заяви від 04.04.2019 року у сумі 10 120,80 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона з 01.02.2018 року на підставі розпорядження голови Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області від 30.01.2018 року №10/2018-КР проходила службу в органі місцевого самоврядування на посаді інспектора ВОС та соціальних питань Трояндівської сільської ради.

Разом з тим, розпорядженням виконуючого обов`язки сільського голови, ОСОБА_3 «Про накладення дисциплінарного стягнення та звільнення інспектора ВОС та з соціальних питань Трояндівської сільської ради ОСОБА_2 » від 01.03.2019 року №25/2019-КР, позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, а саме за прогули без поважних причин.

ОСОБА_2 не погоджується із зазначеним рішенням відповідача, вважає його незаконним та таким, що винесене без урахування всіх обставин справи, а тому просить суд визнати його протиправним та скасувати.

Ухвалою суду від 28.05.2019 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження із повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

29.07.2019 року ухвалою суду подальший розгляд справи було вирішено проводити в порядку загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання.

17.09.2019, 21.10.2019 року у справі були проведені підготовчі судові засідання, в яких учасники справи надали пояснення, відзиви на адміністративний позов (т. 1 а.с. 70-77, 184-185), відповідь на відзив (т. 1 а.с. 109-113), заперечення (т. 1 а.с. 118-122) та додаткові письмові докази (т. 1 а.с. 78-104, 123-128, 180-183, 186-189, 205-212, 223-229).

Ухвалою суду від 21.10.2019 року підготовче провадження у справі було закрито та призначений розгляд справи по суті.

В судових засіданнях 12.11.2019 року та 25.11.2019 року позивач та її представник позовні вимоги ОСОБА_2 підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представники Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області в судових засіданнях проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 заперечували з підстав, викладених у відзивах на адміністративний позов (т.1 а.с.70-77, 184-185), та зазначили, що розпорядження від 01.03.2019 року №25/2019-КР, яким позивача було звільнено з посади інспектора ВОС та з соціальних питань Трояндівської сільської ради на підставі п. 4 статті 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин) є законним та обґрунтованим, оскільки ОСОБА_2 була систематично відсутня на робочому місці та не повідомляла відповідача про причини її відсутності.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - ОСОБА_1 , також заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 з підстав, аналогічних зазначеним Трояндівською сільською радою Лиманського району Одеської області у відзивах на адміністративний позов.

Судом у справі встановлено наступне.

Розпорядженням сільського голови Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області Пилипчука І.В. від 30.01.2018 року №10/2018-КР «Про призначення на посаду інспектора ВОС та з соціальних питань Трояндівської сільської ради» ОСОБА_2 з 01.02.2019 року було призначено на посаду інспектора ВОС та соціальних питань Трояндівської сільської ради (т. 1 а.с.16).

Згідно посадової інструкції інспектора ВОС та з соціальних питань, затвердженої 01.11.2017 року розпорядженням голови Трояндівської сільської ради №113/2017-КР, інспектор ВОС та з соціальних питань призначається на посаду та звільняється з посади сільським головою з дотриманням вимог Кодексу законів про працю України. При цьому інспектор ВОС та з соціальних питань належить до категорії службовців, підпорядкований сільському голові, секретарю сільської ради, виконує рішення сільської ради та її виконавчого комітету, службові доручення сільського голови, секретаря сільської ради, військового комісаріату, надані в межах повноважень (загальні положення інструкції).

Пунктом 2 інструкції визначені повноваження та функціональні обов`язки зазначеної посадової особи органу місцевого самоврядування.

Рішенням двадцять дев`ятої сесії сьомого скликання Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області №337-VII від 13.02.2019 року було достроково припинено повноваження сільського голови Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області ОСОБА_4 , у зв`язку із порушенням ним Конституції України, законів України, Присяги посадових осіб місцевого самоврядування, прав і свобод громадян та незабезпечення здійснення наданих йому повноважень.

Рішенням Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області №339-VII від 13.02.2019 року секретарем Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області 7 скликання було обрано депутата виборчого округу №2 ОСОБА_3 (т. 1 а.с.181).

Рішенням Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області №340-VII від 13.02.2019 року на секретаря Трояндівської сільської ради ОСОБА_3 було покладено виконання повноважень сільського голови Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області (т. 1 а.с.183).

19.02.2019 року на підставі розпорядження Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області №19/2019-КР ОСОБА_3 , приступила до виконання повноважень сільського голови Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області з 19.02.2019 року (т. 1 а.с. 180).

19.02.2019 року, 21.02.2019 року, 22.02.2019 року, 25.02.2019 року, 26.02.2019 року, 27.02.2019 року виконуючим обов`язки сільського голови секретарем Трояндівської сільської ради Чеботарьовою О.М., а також інспектором по бухгалтерському обліку та звітності ОСОБА_5 , в присутності депутатів Трояндівської сільської ради Токар С.Н., ОСОБА_6 , Форостової Н.В., були складені акти відповідно №3, №9, №13, №18, №22, №26 щодо відсутності на робочому місці інспектора ВОС та з соціальних питань ОСОБА_2 (т.1 а.с.19-24, 81-86).

Із зазначених актів вбачається, що ОСОБА_2 була відсутня на роботі 19.02.2019 року, 21.02.2019 року, 22.02.2019 року, 25.02.2019 року, 26.02.2019 року, 27.02.2019 року з 8.00 години до 17.00 години протягом кожного робочого дня. Зазначено, що працівник попередньо не повідомляла працівників Трояндівської сільської ради про свою відсутність.

01.03.2019 року розпорядженням в.о. сільського голови Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області від 01.03.2019 року №25/2019-КР «Про накладення дисциплінарного стягнення та звільнення інспектора ВОС та з соціальних питань Трояндівської сільської ради Ярмуш С.М.» (т. 1 а.с. 87) на позивача у зв`язку із порушенням нею трудової дисципліни не вихід на роботу без поважної причини (прогули) 19.02.2019 року, 21.02.2019 року, 22.02.2019 року, 25.02.2019 року, 26.02.2019 року, 27.02.2019 року, на підставі актів про відсутність на робочому місті, відмовою ОСОБА_2 у наданні письмових підтверджень щодо поважності причин відсутності на робочому місці, а також заяви про самовільний вихід у відпустку за власний рахунок без попереднього погодження із керівництвом Трояндівської сільської ради, на підставі ч. 2 статті 42 ЗУ «Про місцеве самоврядування», ст.ст. 147, 149 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП) України було накладене дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення (п. 2 статті 147 Кодексу законів про працю України). Звільнено ОСОБА_2 з займаної посади інспектора ВОС та з соціальних питань Трояндівської сільської ради з 01.03.2019 року на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Не погоджуючись із вищезазначеним розпорядженням та вважаючи його протиправним, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Дослідивши адміністративний позов, відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, заслухавши пояснення учасників справи та свідчення свідків у справі, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Пунктом 2 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування врегульовано Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07 червня 2001 року №2493-III (зі змінами та доповненнями), який визначає загальні засади діяльності посадових осіб місцевого самоврядування, їх правовий статус, порядок та правові гарантії перебування на службі в органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Посадовою особою в органах місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Згідно статті 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Статтею 7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, що правовий статус посадових осіб місцевого самоврядування визначається Конституцією України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про статус депутатів місцевих рад», цим та іншими законами України.

Посадові особи місцевого самоврядування діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією України і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, актами органів місцевого самоврядування, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

На посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу законів про працю України).

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю.

Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України).

Згідно положень ст.50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.

Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті.

За положеннями ст. 52 КЗпП України для працівників за загальними правилами установлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.

Відповідно до статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом визнається відсутність працівника на роботі протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. При цьому, поважність причин виключає вину працівника щодо відсутності на роботі.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП (322-08), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

При цьому суд звертає увагу на те, що вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі в законодавстві України не існує, і у кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин.

Суд зауважує, що причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником. Прикладом таких причин може бути пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу (лист Мінпраці від 20.11.2006 року № 270/06/187-06).

Суд звертає увагу на те, що звільнення за вчинення прогулу (у тому числі і за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень.

Так, відповідно до частини 1 статті 147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Статтею 149 Кодексу законів про працю України визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень.

Як було зазначено позивачем в адміністративному позові та у судових засіданнях, її дійсно не було на робочому місці 19.02.2019 року, 21.02.2019 року, 22.02.2019 року, 25.02.2019 року, 26.02.2019 року, 27.02.2019 року, з огляду на наступні обставини.

Як зазначила ОСОБА_2 , 13.02.2019 року рішенням позачергової сесії Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області №337-VII від 13.02.2019 року було неправомірно припинено повноваження сільського голови Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області ОСОБА_4 та призначено на зазначену посаду ОСОБА_3 .

Зазначені обставини призвели до того, що 19.02.2019 року натовп людей, очолюваний депутатом Лиманської районної ради Одеської області ОСОБА_7 здійснив фактичне проникнення до будівлі Трояндівської сільської ради та де-факто заблокував роботу присутніх співробітників Трояндівської сільської ради шляхом зриву замків до кабінетів з подальшим встановленням нових замків та пломбування дверей, без надання співробітникам нового комплекту ключів, що не уможливило ефектне та належне виконання позивачкою своїх посадових обов`язків.

21.02.2019 року позивача також не була на робочому місці, оскільки вона на виконання розпорядження Лиманського РВК №2/49 від 30.01.2019 року здійснювала оповіщення 37 призовників про їх виклик до військомату на 15.02.2019 року, та які проживають у різних віддалених місцевостях, зокрема у селах Трояндове, Ставки, Ониськове.

22.02.2019 року, як зазначила ОСОБА_2 , вона була відсутня на робочому місці, оскільки не змогла потрапити до власного кабінету, тому що замок до дверей було замінено на новий. Присутні співробітники Трояндівської сільської ради відмовились відкривати позивачці двері робочого кабінету з посиланням на відсутність у них ключів. З огляду на зазначене, враховуючи погане самопочуття (підвищення температури та артеріального тиску) ОСОБА_2 покинула будівлю Трояндівської сільської ради та повернулась додому.

25.02.2019 року позивач знову була відсутня на робочому місці, оскільки не мала змоги потрапити до робочого кабінету.

26.02.2019 року, як зазначає позивач, після того як вона в черговий раз не мала змоги приступити до виконання своїх посадових обов`язків, нею було написано заяву про надання її відпустки за власний рахунок на 10 днів. При цьому, при поданні такої заяви Трояндівській сільській раді, як зазначає ОСОБА_2 , їй було повідомлено про засвідчення факту відсутності її на робочому місці 19.02.2019 року, 21.02.2019 року та 22.02.2019 року, та про необхідність проведення з даного приводу службового розслідування. З огляду на зазначене, позивач була впевнена що її заява про надання відпустки буде задоволена, та вона може не виходити на роботу.

Крім того позич зазначила, що 26.02.2019 року у робочий час вона їздила до районного центру селища міського типу Лиманське, з метою передання клопотання від 20.02.2019 року про надання матеріальної допомоги ОСОБА_8 , 1961 року народження. Також, позивачем у цей день було передано до Доброславського РВК листок оповіщення призовників та військовозобов`язаних.

Представниками відповідача у судових засіданнях вищезазначені обставини заперечувались та було зазначено, що жодного опору позивачу у виконані нею своїх посадових обов`язків жодною особою не вчинялось. Доступ до Трояндівської сільської ради був вільний та не був заблокований, оскільки всі інші працівники Трояндівської сільської ради щодня перебували на своїх робочих місцях та виконували покладені на них обов`язки, що підтверджується Журналом реєстрації робочого часу працівників Трояндівської сільської ради за 2019 рік.

Проти посилання ОСОБА_2 на сповіщення нею призовників 21.02.2019 року відповідно до розпорядження Лиманського РВК № 2/49 від 30.01.2019 року представники Трояндівської сільської ради заперечували, оскільки на позивача відповідно до зазначеного розпорядження покладався обов`язок щодо завчасного повідомлення призовників про необхідність їх явки до Лиманського РВК на 15.02.2019 року на 09.00 год.

Щодо посилання позивача про відсутність її на робочому місці 26.02.2019 року оскільки вона виконуючи свої обов`язки поїхала до районного центру з метою передання клопотання від 20.02.2019 року про надання матеріальної допомоги сім`ї ОСОБА_8 , а також з метою передання листка оповіщення призовників, відповідач зазначив, що такі твердження також не відповідають дійсності, адже ОСОБА_2 не було на роботі 26.02.2019 року зранку з 08 годині 00 хвилин до вечора до 17 години 00 хвилин, про що працівниками Трояндівської сільської ради був складений відповідний акт щодо відсутності її на робочому місті.

Як зазначили представники органу місцевого самоврядування, є неправдивим твердження ОСОБА_2 про те, що, вона 26.02.2019 року відвозила до районного центру клопотання сільської ради від 20.02.2019 року про надання матеріальної допомоги сім`ї ОСОБА_8 та листок оповіщення призовників від 20.02.2019 року за №02/ВК-11-46. Зазначені документи були зареєстровані відповідачем за вихідними номерами 20.02.2019 року, коли ОСОБА_2 була на робочому місці та акт про її відсутність на роботі в цей день не складався. Крім того, представниками Трояндівської сільської ради зазначено, що позивачем взагалі не було обґрунтовано або вмотивовано відсутність її на робочому місці протягом 8 годин робочого часу (тобто весь робочий день) через необхідність відвезення цих документів.

Також на думку відповідача є хибними твердження позивача, що ОСОБА_2 звернулася до в.о. голови сільської ради ОСОБА_3 із заявою про відпустку за свій рахунок на 10 днів саме 26.02.2019 року, адже вказана заява була зареєстрована у Трояндівській сільській раді лише 28.02.2019 року за вхідним номером С-09/070-325.

З оглядку на зазначене відповідач вважає твердження позивача про відсутність на робочому місці 27.02.2019 року (з посиланням на заяву про надання відпустки за свій рахунок) таким, що не відповідає дійсності, адже така заява була зареєстрована в сільській раді лише 28.02.2019 року, а відтак не могла бути розглянута сільською радою раніше, а ніж 28.02.2019 року.

Крім того, будучи обізнаною про складання відповідачем актів про відсутність її на робочому місці ОСОБА_2 не надала жодних пояснень з підстав відсутності її на роботі.

Судом в ході розгляду адміністративної справи №420/2479/19 року за клопотанням відповідача були допитані свідки у справі - інспектор з бухгалтерського обліку та звітності Трояндівської сільської ради ОСОБА_5 , та депутати Трояндівської сільської ради ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які безпосередньо складали та підписували акти щодо відсутності позивача на робочому місці відповідно №3, №9, №13, №18, №22, №26.

За результатами допиту вищезазначених свідків судом було встановлено, що 19.02.2019 року робітники Трояндівської сільської ради, які прийшли на роботу, не змогли потрапити до своїх робочих кабінетів, оскільки двері ради були зачиненні на ключ. З огляду на зазначене, відповідачем було вжито заходи задля відмикання зачинених дверей, після чого доступ до приміщень було відновлено та заклад почав працювати в звичайному режимі.

При цьому зазначені свідки зазначили, що прибувши до приміщення Трояндівської сільської ради 19.02.2019 року, позивач після відкриття дверей заходила до приміщення Трояндівської сільської ради, де заявляла про нелегетимність нового керівництва Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області та небажання виконувати його розпорядження. При цьому, до свого службового кабінету ОСОБА_2 не заходила і до виконання своїх службових обов`язків не приступала. Свідками також було зазначено, що у всі дні відсутності позивача на роботі, доступ до кабінету ОСОБА_2 завжди був вільний, оскільки саме в кабінеті позивача знаходиться принтер, яким користувались в роботі інші робітники Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області.

Крім того, свідками було підтверджено відсутність позивача на робочому місті також і 21.02.2019 року, 22.02.2019 року, 25.02.2019 року, 26.02.2019 року, 27.02.2019 року.

Зазначених обставин не було спростовано в судовому засіданні і свідками ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які були викликані і допитані судом за клопотанням позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів на спростування обставин, зазначених посадовими особами та депутатами Трояндівської сільської ради щодо відсутності ОСОБА_2 на робочому місці, а саме: доказів перебування ОСОБА_2 в приміщенні Троянівської сільської ради протягом всього часу робочих днів 19.02.2019 року, 21.02.2019 року, 22.02.2019 року, 25.02.2019 року, 27.02.2019 року та виконання нею службових обов`язків або на робочому місці, або за межами приміщення ради; або відсутності її на робочому місці з поважних причин, які б спростовували висновки Трояндівської сільської ради про вчинення позивачем грубого порушення трудової дисципліни у вигляді прогулу без поважних причин.

При цьому суд критично ставиться до посилання позивача щодо відсутності її 21.02.2019 року на роботі через те, що вона здійснювала сповіщення призовників відповідно до розпорядження Лиманського РВК № 2/49 від 30.01.2019 року (т. 1 а.с. 123-125), оскільки як вбачається з даного розпорядження, обов`язок завчасного повідомлення призовників стосувався необхідності їх явки до віськомату 15.02.2019 року на 09.00 год., тобто у дату, що була раніше, ніж за твердженням позивача здійснювалось їх повідомлення.

Крім того, як вбачається із листа Трояндівської сільської ради від 20.02.2019 року за №02/ВК-11-46 (т. 1 а.с. 27), розпорядження Лиманського РВК№ 2/49 від 30.01.2019 року щодо оповіщення призовників на 15.02.2019 року сільрадою було виконано в повному обсязі станом на 20.02.2019 року. Посилання ж позивача, що сповіщення нею виконувалось ще до 15.02.2019 року в усному порядку, а 21.02.2019 року вона сповіщувала призовників вже в письмовому порядку, жодним чином не аргументовано та жодними доказами не підтверджено, а тому не може бути прийнято судом на спростування зазначеного письмового доказу.

При цьому суд вважає слушним посилання позивача на можливість виконання нею службових обов`язків за межами приміщення сільської ради та, зокрема, можливість відвезення нею 26.02.2019 року до районного центру клопотання сільської ради від 20.02.2019 року про надання матеріальної допомоги сім`ї ОСОБА_8 та листа сільради від 20.02.2019 року за №02/ВК-11-46 про оповіщення призовників. Однак позивачем, на спростування висновків акту про відсутність її на роботі 26.02.2019 року, не аргументовано необхідності фактичного виконання такого обсягу роботи протягом всього часу робочого дня. Крім того, в.о. голови Трояндівської сільради Чеботарьовою О.М. в судовому засіданні заперечувався факт надання ОСОБА_2 доручення про виконання цих робіт, або повідомлення позивачем керівництву ради про виконання такої роботи у цей день з власної ініціативи.

Суд також вважає слушними посилання позивача щодо відсутності в Троянівській сільській раді письмових правил внутрішнього трудового розпорядку, затверджених головою органу місцевого самоврядування, але це, на думку суду, не дає підстав для її працівників бути відсутніми на роботі без поважних причин або не виконувати покладені на них обов`язки на протязі тривалості робочого дня. Крім того судом при вирішенні справи приймаються до уваги покази свідків з цього приводу, які зазначили, що в Трояндівській сільській раді було запроваджено 8 годинний робочий день з 8.00 годин до 17.00 з перервою на обід.

Тому, на думку суду, за відсутності затверджених у письмовому вигляді правил внутрішнього трудового розпорядку, позивач, як посадова особа Трояндівської сільської ради не були звільнена від обов`язку перебування на робочому місці або виконання службових обов`язків протягом 40 годинного робочого тижня, як це встановлено ст. 50 Кодексу законів про працю України.

Посилання позивача на графік особистого прийму громадян членами апарату Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області, затвердженого розпорядженням Трояндівської сільської ради від 02.05.2018 року №14/2018-СР, в якому зазначено години прийому громадян інспектором ВОС та соціальних питань Трояндівської сільської ради громадян (щопонеділка та п`ятниці з 09.00 год. до 13.00 год.), зазначеного висновку суду не спростовує, оскільки регламентує виконання позивачем лише частини покладених не неї обов`язків (а саме особистого прийому громадян).

Крім того жодним нормативно-правовим актом не звільнено посадових осіб від обов`язку перебування на робочому місці поза межами часу, коли вони здійснюють особистий прийом громадян.

Щодо посилання позивача про відсутність її на робочому місці 27.02.2019 року через написання нею заяви про відпустку за власний рахунок на 10 днів від 26.02.2019 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Відповідно до ст. 74 Кодексу законів про працю України щорічні відпустки громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно статті 84 Кодексу законів про працю України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.

За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Відповідно до статті 25 Закону України "Про відпустки" відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов`язковому порядку:

1) матері або батьку, який виховує дітей без матері (в тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), що має двох і більше дітей віком до 15 років або дитину з інвалідністю, - тривалістю до 14 календарних днів щорічно;

2) чоловікові, дружина якого перебуває у післяпологовій відпустці, - тривалістю до 14 календарних днів;

3) матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний) або якщо дитина, якій не встановлено інвалідність, хвора на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію "дитина з інвалідністю підгрупи А" або дитина, якій не встановлено інвалідність, отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку.

3-1) матері або іншій особі, зазначеній у частині третій статті 18 цього Закону, для догляду за дитиною віком до 14 років на період оголошення карантину на відповідній території;

4) учасникам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", - тривалістю до 14 календарних днів щорічно. Особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, статус яких встановлений відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", - тривалістю до 21 календарного дня щорічно;

5) особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, - тривалістю до 21 календарного дня щорічно;

6) пенсіонерам за віком та особам з інвалідністю III групи - тривалістю до 30 календарних днів щорічно;

7) особам з інвалідністю I та II груп - тривалістю до 60 календарних днів щорічно;

8) особам, які одружуються, - тривалістю до 10 календарних днів;

9) працівникам у разі смерті рідних по крові або по шлюбу: чоловіка (дружини), батьків (вітчима, мачухи), дитини (пасинка, падчірки), братів, сестер - тривалістю до 7 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця поховання та назад; інших рідних - тривалістю до 3 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місця поховання та назад;

10) працівникам для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів;

11) працівникам для завершення санаторно-курортного лікування - тривалістю, визначеною у медичному висновку;

12) працівникам, допущеним до вступних іспитів у вищі навчальні заклади, - тривалістю 15 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місцезнаходження навчального закладу та назад;

13) працівникам, допущеним до складання вступних іспитів в аспірантуру з відривом або без відриву від виробництва, а також працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі та успішно виконують індивідуальний план підготовки, - тривалістю, необхідною для проїзду до місцезнаходження вищого навчального закладу або закладу науки і назад;

14) сумісникам - на термін до закінчення відпустки за основним місцем роботи;

15) ветеранам праці - тривалістю до 14 календарних днів щорічно;

16) працівникам, які не використали за попереднім місцем роботи щорічну основну та додаткові відпустки повністю або частково і одержали за них грошову компенсацію, - тривалістю до 24 календарних днів у перший рік роботи на даному підприємстві до настання шестимісячного терміну безперервної роботи;

17) працівникам, діти яких у віці до 18 років вступають до навчальних закладів, розташованих в іншій місцевості, - тривалістю 12 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду до місцезнаходження навчального закладу та у зворотному напрямі.

За наявності двох або більше дітей зазначеного віку така відпустка надається окремо для супроводження кожної дитини;

18) працівникам на період проведення у відповідному населеному пункті антитерористичної операції, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи, але не більш як сім календарних днів після прийняття рішення про припинення антитерористичної операції, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях.

Працівникам, які навчаються без відриву від виробництва в аспірантурі, протягом четвертого року навчання надається за їх бажанням один вільний від роботи день на тиждень без збереження заробітної плати.

З даного приводу суд зазначає, що цією статтею встановлений вичерпний перелік підстав, за яких робітнику відпустка без збереження заробітної плати надається в обов`язковому порядку. При цьому наявність таких обставин у ОСОБА_2 позивачем та її представником не зазначено та судом під час розгляду справи не встановлено.

У всіх інших випадках така відпустка надається лише за обумовленою угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом.

Так, відповідно до статті 26 Закону України "Про відпустки" за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Як вбачається з надої до суду заяви ОСОБА_2 від 26.02.2019 року, зареєстрованою в Трояндівській сільській раді за №С-09/070/385 від 28.02.2019 року, позивач повідомила, що вона бере відпустку за свій рахунок строком на 10 днів у зв`язку із порушенням депутатами (11 осіб в тому числі ОСОБА_3 ) статті 5 Конституції України та інших Законів України, а саме застосування силових методів (захоплення приміщень Трояндівської сільської ради) та прийняття рішень сесій від 13.02.2019 року (легітимність цього рішення оскаржується в судді від 22.02.2019 року). Також у вказаній заяві позивач зазначила, що депутат ОСОБА_3 взяла на себе обов`язки голови сільської ради, здійснила спробу всупереч інтересам громади сіл Трояндове, Олиськове, Ставки відкликати судовий позов Трояндівської сільської ради щодо незаконного захоплення та використання землі фермером ОСОБА_13 , що є фактичним створенням злочинних розпоряджень у структурі всієї Трояндівської сільської ради у збиток всієї громади. Крім того позивачка зазначила, що виконання нею своїх посадових обов`язків не можливе до часу ухвалення рішення суду та визначення легітимного керівництва Трояндівської сільської ради.

Суд зазначає, що обставини, які були зазначені ОСОБА_2 у заяві про надання відпустки без збереження заробітної плати не містять підстав, встановлених ст. 25 Закону України "Про відпустки», що передбачають обов`язковість її надання, з огляду на що позивач могла скористатись своїм правом на використання такої відпуски лише після її узгодження з керівництвом Трояндівської сільської ради, чого, як встановлено в судовому засіданні, позивачем зроблено не було.

Крім того, позивачем не було надано до суду жодних доказів на підтвердження факту отримання Трояндівською сільською радою заяви позивача про надання відпустки без збереження заробітної плати саме 26.02.2019 року. Матеріалами адміністративної справи та дослідженими в суді доказами підтверджується отримання такої заяви відповідачем лише 28.02.2019 року.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку що ОСОБА_2 27.02.2019 року було самовільно використано відпустку без збереження заробітної плати без погодження з власником або уповноваженим ним органом, що у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП є прогулом за який законодавством передбачено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

З приводу посилання позивача про невідібрання у неї письмових пояснень щодо порушення трудової дисципліни (зокрема щодо відсутності її на робочому місці) суд зазначає наступне.

У статті 149 КЗпП України визначено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Аналогічна правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі №340/646/16-ц, та яка в силу ч. 5 ст. 242 КАС України повинна бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При цьому, як було зазначено відповідачем у судовому засіданні та у відзиві на адміністративний позов, позивачу пропонувалось надати письмові пояснення щодо її відсутності на робочому місці, однак ОСОБА_2 письмових пояснень надано не було. Однак причини та підстави небажання позивача працювати в Троянівській сільській раді під керівництвом в.о. голови ОСОБА_3 було зазначено працівникам ради, а також у заяві про відпустку.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача про необхідність проведення службового розслідування стосовно неї, оскільки зазначеної процедури, як обов`язкової, при звільненні особи з займаної нею посади, не передбачено ані Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», ані Кодексом законів про працю України.

При цьому постановою Кабінетів Міністрів України від 13.06.2000 року №950 «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та осіб, які для цілей Закону України Про запобігання корупції прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування», можливість проведення службового розслідування стосовно зазначених у постанові осіб визначена у випадках невиконання або неналежного виконання ними службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об`єднанню громадян; у разі недодержання посадовими особами місцевого самоврядування законодавства про службу в органах місцевого самоврядування антикорупційного законодавства; на вимогу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або особи, яка для цілей Закону прирівнюється до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри; з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб`єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - Національне агентство) за рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому працює особа, стосовно якої пропонується проведення службового розслідування, а у разі його відсутності - особи, яка виконує його обов`язки (далі - керівник органу).

При цьому у випадку звільнення посадової особи органу місцевого самоврядування за порушення трудової дисципліни за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин, не передбачено зазначеним порядком в якості обов`язкової підстави для проведення службового розслідування.

Позивачем також не надано до суду доказів, що вона самостійно зверталась до Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області із заявою про необхідність проведення службового розслідування відносно неї.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що відповідачем у справі доведено те, що розпорядження в.о. голови сільського голови Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області від 01.03.2019 року №25/2019-КР «Про накладення дисциплінарного стягнення та звільнення інспектора ВОС та з соціальних питань Трояндівської сільської ради ОСОБА_2 », яким на позивача на підставі п. 4 ч.1 ст. 40, п. 2 ч. 1 ст. 147 Кодексу законів про працю України за грубе порушення трудової дисципліни за прогули без поважних причин було накладено стягнення у вигляді звільнення з посади, було прийнято суб`єктом владних повноважень з урахуванням обставин справи, обґрунтовано, в межах повноважень відповідача, а тому воно є законним та правомірним.

За таких умов у суду відсутні підстави для задоволення позовної вимоги позивача про визнання цього розпорядження протиправним та його скасування, а також похідних позовних вимог про поновлення позивача на роботі та стягнення на її користь заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Посилання позивача та її представника на обставини несвоєчасної видачі ОСОБА_2 трудової книжки та оскаржуваного розпорядження не спростовують встановлених судом обставин щодо підстав та причин його прийняття, не впливають на обставини обґрунтованості та правомірності винесення спірного розпорядження, а тому судом при вирішенні справи по суті позовних вимог не приймаються до уваги. При цьому будь-яких самостійних позовних вимог щодо зазначених дій Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області позивачем у справі №420/2479/19 не заявлено.

Обставинам прийняття рішення сесії Трояндівської сільської ради №337-VII від 13.02.2019 року, яким було достроково припинено повноваження сільського голови Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області ОСОБА_4 та призначення на посаду в.о. сільського голови ОСОБА_3 , суд самостійної правової оцінки не надає, оскільки вони були предметом спору в іншій адміністративній справі.

Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суд від 10.05.2019 року у справі №420/953/19, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 року та постановою Верховного Суду від 02.10.2019 року, було встановлено, що зазначені рішення 29-ї сесії 7-го скликання Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області були прийняті із дотриманням процедури та в межах повноважень, наданих відповідачу Законом України Про місцеве самоврядування в Україні.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див.рішенняусправі"Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torijav.Spain) від 09.12.1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Позивачем разом із позовною заявою було надано до суду квитанцію про сплату судового збору №57604 від 21.05.2019 року у розмірі 768,40 грн.

Разом з тим, ухвалою суду від 05.11.2019 року по справі №420/2479/19 позивачу як особі звільненою від сплати судового збору на підставі частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», було повернуто помилково сплачений нею судовий збір за подання адміністративного позову у справі №420/2479/19.

Доказів здійснення інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, сторонами до суду не надано, а тому у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 139 КАС України.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 72-78, 90, 173, 179-181, 192-194, 205, 241-246, 251, 255, 291, 293-295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Трояндівської сільської ради Лиманського району Одеської області (67520, Одеська область, Лиманський район, с. Трояндове, вул. Сонячна, 4), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та п.п.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 05 грудня 2019 року.

Суддя О.В. Білостоцький

.