Справа № 420/6110/18
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_______________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6110/18

Головуючий в 1 інстанції: Білостоцький О. В.

Час і місце ухвалення: 12.07.2019 р., м. Одеса

Дата виготовлення повного тексту: 16.07.2019р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді : Бойка А.В.,

суддів: Осіпова Ю.В.,

Шевчук О.А.,

за участю секретаря: Шепель О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання розглянути заяву щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

В С Т А Н О В И В :

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу №222 від 20.11.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання відповідача розглянути заяву щодо вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.07.2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 23.08.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також не повне з`ясування судом першої інстанції обставин справи.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом не враховано актуальної інформації по країні походження позивача - Анголи , яка підтверджує наявність у нього підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ситуація в країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Також, апелянт посилається на те, що обов`язок встановлення всіх фактичних обставин особової справи заявника не може перекладатися з відповідного працівника державної міграційної служби на особу, що звертається за захистом.

У зв`язку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12.07.2019 року та прийняття нового - про задоволення позовних вимог.

15.10.2019 року від Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач зазначає, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а пов`язано лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування. ОСОБА_1 не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності у нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; історія його переслідування є необґрунтованою.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача та учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, вважає, що подана скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Анголи, уродженець м. Кабінда (Ангола); за національністю анголець (бакуну), за віросповіданням - ісламіст (шиїт). Рідна мова португальська, розуміє українську, іспанську, російську, англійську мови. За сімейним станом - неодружений, дітей немає. Військовозобов`язаний, проходив альтернативну військову службу при коледжі «Форса де Вонтаде» у м. Луанда, Ангола. Позивач має середню освіту, яку здобув в країні громадської належності в 2009 році та незакінчену вищу освіту, яку здобув в Івано-Франківському національному технічному університету нафти та газу (факультет видобування нафти й газу, буріння).

Позивач в`їхав на територію України 21.10.2010 року авіарейсом м. Луанда (Ангола) - м. Брюссель (Бельгія) - м. Київ (Україна) легально, на підставі національного паспорту та навчальної візи. На території Бельгії перебував близько години.

16.03.2017 року ОСОБА_1 вперше звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої зазначив, що не може повернутися на Батьківщину, оскільки його життю є загроза, через те, що його батько є членом групи, що бореться за незалежність міста. Заявник зазначив, що якщо він повернеться на Батьківщину, люди можуть почати говорити, що позивач не погоджується з президентом, і можуть його вбити.

21.03.2017 року відповідачем складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту. У висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження, можна дійти висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов, визначених п.п. 1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На підставі вищезазначеного висновку, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №54 від 21.03.2017 року позивачу було відмовлено в оформленні документів про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 оскаржив наказ №54 від 21.03.2017 року в судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року по справі №815/3927/17, яку залишено без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017 року та постановою Верховного Суду від 27.06.2019 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

15.11.2018 року позивач за тих же обставин вдруге звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду вказаної заяви та проведених анкетувань та співбесід 29.11.2018 року управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або додаткового захисту в Україні.

У вказаному висновку, зокрема, зазначено, що заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованою, оскільки не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Міграційним органом вважається неправдоподібним елемент неможливості позивача повернення в країну громадянської належності за повідомленими обставинами, оскільки ОСОБА_1 не є членом будь-якої політичної партії, зокрема «Флек Фак», на яку він посилався. Посилання заявника про участь у зазначеній партії його батька не свідчить про небезпеку саме для його життя та здоров`я, оскільки відповідно до норм Конституції Анголи від 21.01.2010 року за вчинення злочину передбачається персональна відповідальність та наявна презумпція невинуватості особи. Також, у висновку зазначається, що заявником не було надано жодних документів, які б підтверджували належність його батька до будь-яких політичних сил та факту його переслідувань на території країни громадянської належності. При цьому, міграційний орган зазначає у висновку, що в цілому ситуація в Анголі спокійна. Новий президент Анголи, якого обрано на посаду 03.08.2017 року, проводить політику в інтересах країни, зокрема зміни відбулись у сфері громадських засобів масової інформації, відмічається лояльне відношення до опозиції.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №222 від 20.11.2018 року позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним наказом ОСОБА_1 оскаржив його в судовому порядку.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що відмовляючи позивачу у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, ГУ ДМС в Одеській області обґрунтовано виходило з того, що позивачем не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. При цьому, судом першої інстанції встановлено, що до ОСОБА_1 в країні його походження не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності він не притягувався; позивач не був членом жодних політичних, релігійних, військових, громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов`язано з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, участь не брав.

Таким чином, за висновками суду першої інстанції, позивачем не доведено наявність обґрунтованих побоювань зазнати переслідування за ознаками етнічної належності, віросповідання або політичних поглядів у разі його повернення до Анголи.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, визначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Крім того, відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

В пунктах 10, 11 Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) зазначено, що неспроможність надати документальне свідчення на підкріплення усного твердження не повинно заважати прийняттю позитивного рішення, якщо таке твердження відповідає відомим фактам і загальний рівень правдоподібності заявника високий. Правдоподібність вважається встановленою, якщо заявник представив у своїй заяві історію, що є логічно послідовною та вірогідною, не суперечить загальновідомим фактам, і таким чином, на основі балансування ймовірностей їй можна вірити.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» (зі змінами та доповненнями), при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні 15.11.2018 року до ГУ ДМС України в Одеській області щодо оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 наявність у нього підстав для отримання відповідного статусу в Україні обґрунтовував тим, що він не може повернутися до країни свого громадянського походження у зв`язку з участю його батька у діяльності політичної партії «ФЛЕК ФАК», метою якої є здобуття незалежності анклаву Кабінда. Позивач стверджував, що під час загострення визвольної боротьби на території країни громадянської належності його батько вимушений був втекти до Конго, у зв`язку з переслідуваннями останнього владою Анголи.

При цьому, ні до міграційного органу, а ні суду першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 не надав жодного доказу в підтвердження належності його батька до будь-яких політичних сил та факту його переслідування на території Анголи. Сам же позивач не є членом політичної партії «ФЛЕК ФАК», що останнім не заперечується. Крім того, позивач у протоколах співбесід неодноразово зазначав, що особисто до нього жодних погроз чи переслідувань на території Анголи не було.

Варто зазначити, що ОСОБА_1 зазначив про проведення протестів лише на території провінції Кабінда, проте на інших територіях країни відзначається безпечна та спокійна ситуація.

При анкетуванні 15.11.2018 року позивач зазначив, що на території Анголи проживають його батьки, два брати та сестра. Родичі не змінювали місця власного проживання та не зазначають будь-яких погроз, проблем чи переслідувань.

Колегія суддів вважає, що зазначена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Анголі його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною або іншими ознаками.

При вирішенні спору колегія суддів, також, враховує, що з 2010 року по 23.02.2017 року ОСОБА_1 не звертався за міжнародним захистом. Більше того, з 2016 року до моменту первинного звернення (тобто близько 1 року) позивач перебував на території України у якості нелегального мігранта. Вказаним позивач порушив вимоги ч.1 ст.5 Закону, якою передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, враховуючи те, що звернення до Управління відбулось із зволіканням після довготривалого перебування на території України, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо незацікавленості особи у питанні отримання будь-якої форми захисту, а спрямоване на отримання легального перебування на території України, про що він неодноразово зазначав під час проведення співбесід.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що при вирішенні спору судом не враховано актуальної інформації по країні походження позивача - Анголи, оскільки при прийнятті наказу №222 від 20.11.2018 року відповідачем враховувалась ситуація в країні походження позивача та висновки міграційного органу у відповідній частині визнано судом першої інстанції обґрунтованими.

Більше того, колегія суддів зазначає, що лише інформація по країні походження не може бути єдиною та достатньою підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Крім того, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що за умов наявності вирішеного судового спору в адміністративній справі №815/3927/17, в якій були вирішені позовні вимоги ОСОБА_1 щодо оскарження попереднього рішення ГУ ДМС в Одеській області №54 від 21.03.2017 року про відмову позивачу в оформленні документів щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем при звернення до суду у даній справі не зазначено про виникнення в період з 16.03.2017 року по 15.11.2018 року (дати першого та повторного звернення позивача до міграційного органу із заявами) якихось нових або особистих обставин, або обставин політичного або суспільного життя в країні походження - Анголі, що свідчили б про наявність підстав у цієї особи повторно звертатись до міграційного органу для отримання бажаного ним статусу після вирішення справи в адміністративному суді.

На підставі викладеного у сукупності колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_1 обґрунтовано відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. А відтак, підстави для визнання протиправним та скасування наказу Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області №222 від 20.11.2018р. відсутні.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення або з дня вручення учаснику справи повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено на підписано колегією суддів 04.12.2019р.

Головуючий суддя Бойко А.В.
Судді Осіпов Ю.В. Шевчук О.А.