Справа № 607/14006/17
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9192/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Качмара В.Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання Ратушної М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради, Тернопільського об`єднаного міського військового комісаріату про визнання дій неправомірними, за апеляційною скаргою Управління соціальної політики Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року (суддя першої інстанції Подлісна І.М., м. Тернопіль, повний текст складено 22.07.2019),

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Управління соціальної політики Тернопільської міської ради, Тернопільського об`єднаного міського військового комісаріату про визнання дій неправомірними, зобов`язання вжити заходи по наданню їй статусу «Член сім`ї загиблого» та видачі їй відповідного посвідчення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Управління соціальної політики Тернопільської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 у наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Зобов`язано Управління соціальної політики Тернопільської міської ради надати ОСОБА_1 статус особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати посвідчення «Члена сім`ї загиблого». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодилося Управління соціальної політики Тернопільської міської ради та подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати його та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у зв`язку з відсутністю в додатках до заяви ОСОБА_1 про встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого від 02 серпня 2017 року постанови штатної військово-лікарської комісії, управлінням було відмовлено позивачу у встановленні такого статусу.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала про законність оскаржуваного рішення.

Представники учасників справи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання, що підтверджується матеріалами справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши письмові докази, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до управління соціальної політики Тернопільської міської ради із заявою про надання їй статус члена сім`ї загиблого, як матері загиблого військовослужбовця в АТО, згідно поданих документів.

Листом за №2418/13.5 від 04 серпня 2018 року Управління соціальної політики Тернопільської міської ради повідомило позивача про те, що відповідно до вимог п.4 пп.4 постанови КМУ від 23 вересня 2015 року №740 Про затвердження Порядку надання статусу особи на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, деяким категоріям осіб, підставою для надання статусу члена сім`ї загиблого є, окрім іншого, постанова штатної військово-лікарської комісії відповідного військового формування. Згідно листа Міністерства соціальної політики України від 16 вересня 2014 року №10518/0/14-14/06 висновок військово-лікарської комісії має підтверджувати причинний зв`язок загибелі (смерті) військовослужбовця з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), участю в антитерористичній операції. У зв`язку з відсутністю постанови військово-лікарської комісії ОСОБА_1 відмовлено у наданні статус члена сім`ї загиблого.

Крім того, вказаний факт також підтверджується висновком службового розслідування по факту вчиненого самогубства солдата ОСОБА_2 від 07.12.2015, де причиною смерті вказано сукупність психотрамвуючих факторів та низька нервовопсихологічна стійкість у невизначених умовах, солдата могла стати причиною самогубства.

Колегія суддів, надаючи оцінку спірним правовідносинам, виходить з наступного.

До членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти), військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених в п.1 ч.1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII), належать батьки.

Пунктом 3 Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 р. № 740 (далі Порядок № 740) передбачено, що до членів сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у п.2 цього Порядку, належать батьки.

Згідно вимог п. 4 Порядку № 740 Підставами для надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, є: для осіб, зазначених в абзаці п`ятому пункту 2 цього Порядку, є: свідоцтво про смерть (копія) або повідомлення про загибель особи; документи про безпосередню участь особи, яка захищала незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинула (пропала безвісти), померла внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, або документи про безпосереднє залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції особи, яка загинула (пропала безвісти), померла внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення; постанова штатної військово-лікарської комісії відповідного військового формування.

Вимогами пунктів 5, 6 Порядку № 740 передбачено, що для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, членам сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, необхідно подати органу праці та соціального захисту населення заяву і документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку. Рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, приймається органами праці та соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання у місячний строк з дати подання документів.

Відповідно до матеріалів справи за наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) №125 від 09 липня 2015 року, матрос ОСОБА_2 вважався призваним з оголошенням часткової мобілізації, згідно Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15/2015, та зарахованим у команду НОМЕР_1 , направленим у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 м. Золочів Львівської області.

Згідно облікової картки до військового квитка ОСОБА_2 ВОС НОМЕР_2 , останній проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 09 липня 2015 року, посадова кваліфікація гранатометник ручних протитанкових гранатометів.

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 Національної гвардії України (по стройовій частині) за №175 від 17 серпня 2015 року (м.Слов`янськ), солдат ОСОБА_2 призваний по мобілізації радіотелефоністом 2-го відділення 3-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької роти стрілецького батальйону (з охорони взводних опорних пунктів) (ВОС №423641П), який 17 серпня 2015 року прибув для подальшого проходження служби із військової частини НОМЕР_4 (м. Харків), згідно розпорядження командира об`єднаного угрупування Національної гвардії України «С» від 12 серпня 2015 року №6/3-321, зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення.

Згідно довідки т.в.о. першого заступника командира військової частини НОМЕР_3 від 25 серпня 2015 року №6/494, виданої солдату ОСОБА_2 , слідує, що останній був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_3 Східного оперативно-територіального об`єднання Національної гвардії України (м. Слов`янськ Донецької області) з 17 серпня 2015 року.

Відповідно до довідки за №3414 від 14 грудня 2016 року про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої т.в.о. військової частини НОМЕР_3 Східного оперативно-територіального об`єднання НГУ встановлено, що солдат ОСОБА_2 з 17 серпня 2015 року по 19 вересня 2015 року безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції в районі м. Слов`янськ Донецької області.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть за №188 від 21 вересня 2015 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

30 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №1477 та видано свідоцтво про смерть ОСОБА_2 серія НОМЕР_5 . Місце смерті Україна, Донецька область, Костянтинівський район, село Білокузьминівка.

Відповідно до акту розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення), що стався 19 вересня 2015 року (форма Н-5*), яке проводилося комісією у період з 22 вересня 2015 року по 02 березня 2016 року, нещасний випадок з радіотелефоністом 2 відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти стрілецького батальйону (з охорони взводних опорних пунктів) військової частини НОМЕР_3 Східного оперативно - територіального об`єднання Національної гвардії України солдатом ОСОБА_2 стався в період проходження служби.

Відповідно до висновку експерта за №182 від 21 вересня 2015 року смерть ОСОБА_2 наступила при явищах механічної асфіксії в результаті удавлення органів шиї петлею, затягнутою під вагою власного тіла (повішання). При судово-токсикологічному дослідженні крові виявлено етиловий спирт в концентрації 2,02%, що відносно живої людини можна розцінювати як алкогольне сп`яніння середнього ступеню.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_3 №138 від 08 червня 2016 року, солдата ОСОБА_2 , стрільця-кухара 2-го відділення 3-го стрілецького взводу 1-ої стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_3 , звільненого з військової служби у зв`язку зі смертю, що настала ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок самогубства вчиненого в стані алкогольного сп`яніння. Виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 08 червня 2016 року.

Згідно акту за №3/16 про нещасний випадок невиробничого характеру (форма НТ*), затвердженого начальником Східного територіального управління Національної гвардії України від 04 вересня 2016 року, смерть солдата ОСОБА_2 сталася внаслідок дій, учинених у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до висновку службового розслідування по факту вчинення самогубства солдата ОСОБА_2 , затвердженого т.в.о. начальника Східного територіального управління 07 грудня 2015 року, причиною смерті солдата стала механічна асфіксія в результаті здавлювання органів шиї петлею. В ході проведення службового розслідування не встановлено фактів, які б указували на те, що причиною смерті солдата ОСОБА_2 є порушення порядку проходження військової служби з боку командування частини або стрілецького батальйону (з охорони взводних опорних пунктів), неналежне матеріальне (тилове) забезпечення військовослужбовця чи наявність нестатутних проявів в підрозділі стосовно даного військовослужбовця.

Як вказано у зазначеному висновку, причиною смерті був соціальний психотравмуючий фактор, оскільки груповому виконанню бойових завдань притаманний колективізм, який ґрунтується на залежності від групи, навичок товаришів, але фрустрація цих психологічних потреб у солдата ОСОБА_2 призвела до того, що він вжив спиртні напої, що значно ускладнило його психоемоційний стан, та сильні переживання особисто-сімейних проблем; особистісний психотравмуючий фактор постійне переживання за свою матір, втрату самоповаги та почуття задоволення від радощів. Сукупність вищезазначених психотравмуючих факторів та низька нервово психологічна стійкість у незвичних умовах, солдата ОСОБА_2 могла стати причиною його самогубства.

Отже, судом встановлено, що солдат ОСОБА_2 з 17 серпня 2015 року по 19 вересня 2015 року безпосередньо приймав участь в антитерористичній операції в районі м. Слов`янськ Донецької області, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах/ проведення антитерористичної операції, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами спору.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що смерть ОСОБА_2 настала під час несення ним військової служби в зоні АТО с. Білокузьминівка Костянтинівський район Донецька область.

Відтак, смерть солдата ОСОБА_2 пов`язана із захистом Батьківщини, при безпосередньому виконанні обов`язків громадянина держави.

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю померлого ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 , виданим виконкомом Харківської міської ради. Відтак має право на встановлення статусу член сім`ї загиблого.

Управління соціальної політики відмовило позивачу у наданні статусу члена сім`ї загиблого у зв`язку з відсутність постанови військово-лікарської комісії, яка би підтверджувала причинний зв`язок загибелі (смерті) військовослужбовця з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), участю в антитерористичній операції, яка є обов`язковим документом при поданні заяви для отримання відповідного статусу.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що той факт, що при оформленні результатів розслідування нещасного випадку не було оформлено постанову військово-лікарської комісії згідно п.п. 4 п. 4 «Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», деяким категоріям осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №740 від 23 вересня 2015 року, не може бути в даному випадку підставою для відмови у наданні позивачці відповідного статусу, оскільки відсутня її вина у неоформлені зазначеного документу відповідними відповідальними особами.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріалами справи встановлено причинно-наслідковий зв`язок із перебуванням солдата ОСОБА_2 в зоні проведення АТО з подальшим захворюванням у вигляді тривожно депресивних розладів та кінцевою смертю під час участі в антитерористичній операції.

При вирішенні справи, суд першої інстанції правильно врахував практику Європейського суду з прав людини, а саме рішення від 17 січня 2013 року у справі «Мосенз проти України», яким встановлено порушення ст. 2 Конвенції у зв`язку з тим, що державою не було дотримано свого позитивного обов`язку захистити життя сина заявниці під час його перебування під її контролем та адекватно пояснити обставини його смерті, а також процесуального обов`язку провести ефективне розслідування щодо цього.

З урахуванням наведеного, вірним є висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення позову шляхом визнання дій Управління соціальної політики щодо відмови позивачу у наданні статусу члена сім`ї загиблого протиправними та зобов`язання Управління надати ОСОБА_1 статус особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати посвідчення «Члена сім`ї загиблого».

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; від 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Зі змісту рішення Тернопільського окружного адміністративного суду зрозуміло мотиви, з яких суд дійшов висновку про порушення прав позивача на належний розгляд її звернення, а тому оскаржуване судове рішення є обґрунтованим і підстав для його скасування немає.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, при цьому судом були повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Враховуючи, що апеляційний суд залишає в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Управління соціальної політики Тернопільської міської ради залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року у справі № 607/14006/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повний текст постанови складено 02 грудня 2019 року.