Справа № 826/13224/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Беспалова О.О.,

Ключковича В.Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Сомалі ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (відповідач 1), Державної міграційної служби України (відповідач 2)про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Сомалі ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 1 про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлено повідомленням № 23 від 25 вересня 2017 року;

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача 2 від 12.03.2018 № 38-18, яким відхилено його скаргу на рішення територіального органу Державної міграційної служби про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача 2 прийняти та розглянути заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що відповідачами під час прийняття оскаржуваних рішень не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, за твердженням останнього, у нього є об`єктивні побоювання, що у разі повернення до країни походження - Сомалі йому буде загрожувати небезпека в країні походження та порушення його прав та інтересів, відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року у задоволенні позову громадянина Федеративної Республіки Сомалі ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 серпня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Зокрема, апелянт зазначає, суд першої інстанції неправомірно поклав обов`язок доказування повністю на позивача та дійшов помилкового висновку про безпідставність та необґрунтованість його позовних вимог. Натомість, позивач стверджує, що відповідно до приписів КАС України обов`язок доказування правомірності оскаржуваних рішень покладається на суб`єктів владних повноважень, який відповідачами не був виконаний у той час як ним (позивачем) було подано всі наявні у його розпорядженні відомості на підтвердження обґрунтованості позовних вимог.

Також, апелянт стверджує про те, що судом першої інстанції було не повно встановлено обставини, що мають значення для справи, а саме не досліджено інформацію про його (позивача) країну походження. За наведених обставин, позивач вважає, що Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов помилкового висновку про відсутність для нього (позивача) небезпеки у країні його походження.

Разом з цим, позивач вказує про те, що суд першої інстанції зобов`язаний був дослідити, що обставини які слугували підставою для його звернення до відповідача вперше дійсно не змінились під час повторного його звернення.

Отже, за наведених обставин, позивач вважає, що рішення суду першої інстанції є протиправним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Громадянина Сомалі ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2019 року та на підставі ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження в межах строків розгляду апеляційних скарг на рішення суду.

Відповідачем було подано відзив на апеляційну скаргу відповідно до змісту якого останній зазначає, що ДМС України не погоджується з вимогами апеляційної скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, а оскаржуване рішення суду першої інстанції правомірним та таким, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зауважує, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі повернення в країну громадянської належності, а існування небезпеки життю позивача не підтверджується жодними документами, а тому йому було правомірно відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, відповідач звертає увагу суду, що ДМС України було правомірно залишено без розгляду скаргу позивача, оскільки останнім було пропущено встановлений законом строк для подання.

За наведених обставин, відповідач просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Сомалі, народився в м. Була Хава , неодружений, за національністю - Гарре, за віросповіданням - іслам.

Згідно відомостей анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач в листопаді 2015 року нелегально перетнув кордон України.

28 березня 2016 року позивач звернувся до УДМС України в Київській області з заявою анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування вимог заяви посилається на те, що з причин обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань з боку терористичного угрупування «Аль-Шабааб», а також через загальнопоширене насильство в ситуаціях внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини був вимушений покинути країну походження - Сомалі, та шукати захисту в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 29.07.2016 № 403-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що направлено повідомлення від 15.08.2016 № 36.

Вказане рішення було оскаржене позивачем у судовому порядку, проте постановою Окружного адміністративного суду м. Києві від 13 грудня 2016 року у справі № 826/1374/16, яка набрала законної сили 02 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що 25 вересня 2019 року позивач повторно звернувся до відповідача 1 з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Дослідивши вказану заяву позивача Управлінням ДМС в Київській області було встановлено, що умови через які шукач захисту залишив країну громадянської належності є ідентичними з первинною його заявою

За встановлених обставин та враховуючи, що за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28 березня 2016 року вже було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Управлінням ДМС в Київській області визнало за доцільне прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту про що видано наказ № 89 від 25 вересня 2017 року.

Також, 25 вересня 2017 року позивачем було отримано повідомлення від Управління ДМС України в Київській області № 23 від 25 вересня 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнятого на підставі вказаного наказу № 89 від 25.09.2017 року.

У вказаному повідомленні позивачу було роз`яснено про те, що зазначені в його заявах про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту від 28.03.2016 та від 25.09.2017 підстави є ідентичними, а нових обґрунтованих обставин щодо побоювань стати жертвою переслідувань ним не повідомлено.

Вказане рішення відповідача 1 було оскаржено позивачем в адміністративному порядку до Державної міграційної служби України. Проте, за результатом розгляду вказаної скарги позивача відповідачем 12 березня 2018 року було прийнято рішення № 38-18 про залишення її без розгляду у зв`язку з пропуском скаржником строку на відповідне оскарження.

Не погодившись з прийнятими відповідачами рішеннями, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звертаючись повторно з заявою до Управління ДМС України в Київській області про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачем не надано нових пояснень чи доказів, щодо побоювань стати жертвою збройного конфлікту чи переслідувань. Водночас, доводи позивача про реальний обґрунтований ризик зазнати в країні походження жорстокого та принижуючого поводження, не знайшли свого підтвердження у зібраних та досліджених судами доказах.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем обґрунтовано прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, а також правомірно залишено без розгляду скаргу позивача на зазначене рішення до Управління ДМС України в Київській області

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п.1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Враховуючи наведені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані ДМС факти про країну походження позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність обставин, які б свідчили про можливість позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не можливість користуватися захистом цієї країни або не бажання користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань.

Натомість, причини, які позивач зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що спірне рішення Управління ДМС в Київській області про у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та спірне рішення ДМС України № 38-18 від 12.03.2018 про відхилення скарги позивача на вказане рішення є обґрунтованими та правомірними, а позовні вимоги є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини, а тому задоволенню не підлягають, що вірно було встановлено судом першої інстанції.

Разом з цим, позовна вимога про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до чинного законодавства задоволенню також не підлягає як така, що є похідною від попередніх.

Отже, на підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

У свою чергу, судовою колегією встановлено, що наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції було у повній мірі встановлено обставини справи, яким надано належну правову оцінку із дотриманням діючих норм матеріально та процесуального права.

У свою чергу, вказані позивачем в апеляційній скарзі доводи не свідчать про наявність передбачених ст. 317 КАС України підстав для скасування рішення суду першої інстанції, зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242-245, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328-329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Сомалі ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді О.О. Беспалов

В.Ю. Ключкович