Справа № 260/981/19
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2019 рокуЛьвів№ 857/10859/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Качмара В.Я., Кушнерика М.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом Управління поліції охорони в Закарпатській області до ОСОБА_1 про стягнення витрат у зв`язку з проведенням навчання та витрат на утримання в навчальному закладі,-

суддя в 1-й інстанції - Луцович М.М.,

час ухвалення рішення 04.09.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 06.09.2019 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2019 року Управління поліції охорони в Закарпатській області (далі позивач) звернулося з позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення 36111,93 грн. витрат у зв`язку з проведенням навчання та витрат на утримання в навчальному закладі.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року позов задоволено.

Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про залишення позову без розгляду.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду та не наведено поважних причин такого пропуску. Вказане порушує принцип юридичної визначеності та є зловживанням суб`єктом владних повноважень своїми правами.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про час і місце слухання справи, і оскільки їхня явка в суді апеляційної інстанції не є обов`язковою, апеляційний розгляд справи проведено у їхній відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач згідно контракту про проходження служби в поліції № 2 від 10.04.2017 року був прийнятий на службу до поліції на посаду молодшого складу поліції строком на 2 роки.

10.04.2017 року було укладено трьохсторонній договір № 9/201 між позивачем, Рівненським вищим професійним училищем Департаменту поліції охорони та з відповідачем про навчання останнього за кошти позивача (а.с. 8-10).

Пунктом 1.5 договору передбачена вартість навчання у розмірі 25130,70 грн., яка визначена професійним училищем на підставі затвердженого Департаментом поліції охорони кошторису витрат на навчання.

Пунктом 4.4. договору визначено, що кандидат зобов`язується прибути після закінчення навчального закладу на службу до Управління Державної служби охорони в Закарпатській області 16.08.2017 року і відпрацювати в підрозділах УПО Закарпатської області не менше 3 (трьох) років (а.с. 9).

Пунктом 4.5 вказаного договору передбачено, що у разі неприбуття за призначенням або відмови стати до роботи у Підрозділі, відрахування з навчання або звільнення зі служби в поліції протягом 3 (трьох) років після закінчення навчального закладу з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі пп. 2, 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», відповідач відшкодовує витрати, пов`язані з його навчанням та витрати, які здійснив Підрозділ у зв`язку з виплатою йому грошового утримання за час навчання.

У разі відмови особи від добровільного відшкодування витрат, таке відшкодування здійснюється у судовому порядку відповідно до чинного законодавства (п. 4.3 договору).

Відповідно до наказу позивача від 11.10.2018 року № 96 о/с позивача було звільнено зі служби в поліції за п. 7 (за власним бажанням) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 12.10.2018 року (а.с. 21).

Згідно ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вимоги апеляційної скарги грунтуються виключно на пропуску позивачем строку звернення до суду із вказаним позовом, а тому дослідженню судом підлягають обставини такого пропуску та правомірність його поновлення судом першої інстанції. Щодо обов`язку відповідача відшкодувати витрати на навчання та їх суму, то таке не оскаржується, а тому не підлягає перевірці судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Частиною 10 ст. 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 та підпунктів "д", "е", "є", "ж", "з" пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Відтак, право на звернення до суду із позовом про стягнення вказаних витрат у позивача виникло після звільнення відповідача та відмови від добровільного відшкодування таких витрат.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач був звільнений з 12.10.2018 року та йому було надано строк до 07.11.2018 року для добровільного відшкодування спірних витрат (а.с. 21-22).

Погодження цього строку вказує на те, що позивач розраховував на сплату відповідачем вказаної суми до 07.11.2018 року у добровільному порядку. Відтак, на думку суду, строк звернення до суду із даним позовом розпочався з 08.11.2018 року.

Позивач звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області 05.12.2018 року із цивільним позовом до відповідача про стягнення витрат, пов`язаних із утриманням у вищому навчальному закладі.

У постанові від 12.12.2018 року у справі № 804/285/16 з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції спорів щодо відшкодування вартості навчання особою, яка перебуває або перебувала на посадах, віднесених до державної або публічної служби, за позовом суб`єкта владних повноважень Велика Палата Верховного Суду (оприлюднена в ЄДРСР 03.01.2019 року) відступає від висновків, викладених у постановах від 14.03.2018 року в справі № 461/5577/15-ц, 31.10.2018 року у справі № 820/5761/15, та вказує на те, що такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

Відтак, у зв`язку із прийняттям Великою Палатою Верховного Суду постанови від 12.12.2018 року у справі № 804/285/16, даний спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

При цьому, за змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 205/8482/15 зміна правил щодо юрисдикції є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Оскільки постанова Верховного Суду була прийнята після звернення позивача до суду в порядку цивільного судочинства, останнім було подано заяву про залишення позовної заяви без розгляду та 13.05.2019 року судом винесено відповідну ухвалу (а.с. 29).

09.07.2019 року позивачем подано позов до Закарпатського окружного адміністративного суду відповідно до визначених правил юрисдикції.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя. Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист та доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, повинна бути чітка фактична можливість оскаржити діяння, що становить втручання у права.

Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що оскільки за відповідачем рахується заборгованість по відшкодуванню фактичних витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, доказів сплати зазначених коштів відповідачем суду не надано, строк на звернення пропущено з поважних причин, позовна вимога про стягнення коштів підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308,311,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року у справі № 260/981/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді В. Я. Качмар
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 04 грудня 2019 року.