Справа № 330/2418/18(2-а/330/12/2019)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

29 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 330/2418/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

перевіривши на відповідність вимогам Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2019 року у справі № 330/2418/18

за позовом ОСОБА_1

до керуючого Приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт"

про визнання порушення відповідачем ст. 40 Конституції України, -

встановив:

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року апеляційну скаргу позивача залишено без руху і надано строк упродовж десяти днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме:

- надати апеляційну скаргу, викладену державною (українською) мовою;

- вказати в апеляційній скарзі реєстраційний номер облікової картки платника податків за його наявності або номер і серію паспорта.

Роз`яснено, що для реалізації своїх прав позивач має можливість звернутися по правову допомогу до відповідного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та звернутися до суду з клопотанням про залучення перекладача.

До суду апеляційної інстанції повернулося поштове повідомлення про отримання скаржником копії ухвали про залишення апеляційної скарги без руху 16 листопада 2019 року.

21.11.2019 року до суду надійшов лист позивача, в якому він посилається на неправомірність вимог ухвали суду 04 листопада 2019 року, які, на думку позивача, мають дискримінаційний характер.

Щодо вказаних доводів позивача колегія суддів зазначає наступне.

Так, Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №753/6124/17 зазначив, що «відповідно до статті 15 КАС України (редакція на момент виникнення правовідносин) мова адміністративного судочинства визначається статтею 14 Закону України "Про засади державної мовної політики". Відповідно до частини третьої статті 14 Закону України "Про засади державної мовної політики" сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. Державною мовою України є українська мова (стаття 10 Конституції України та стаття 6 14 Закону України "Про засади державної мовної політики") (п. 13).

Крім того, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.1999 року у справі №10-рп/99, українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).

Крім того, у своєму рішенні "Менцен проти Латвії" (заява № 71074/01) Європейський суд з прав людини зазначив: "що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 2 та 6 3 (a), (e), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільною обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов`язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.

Суд також зазначає, що більшість Високих Договірних Сторін вирішили надати одній або декільком мовам статус офіційної або державної мови та закріпити їх як такі у своїх відповідних конституціях. Таким чином, Суд визнає, що державна мова для цих держав є однією з фундаментальних конституційних цінностей, подібних до території, державного устрою та національного прапору. Мова жодним чином не є абстрактним поняттям. Вона нерозривно пов`язана з тим, як її фактично використовують носії. Отже, зробивши мову своєю офіційною, держава принципово зобов`язується гарантувати своїм громадянам право використовувати цю мову як для передачі, так і для отримання інформації без перешкод не лише в особистому житті, але й у спілкуванні з органами влади. На думку Суду, насамперед, з цієї точки зору слід враховувати заходи, спрямовані на захист певної мови. Іншими словами, уявлення про державну мову - це наявність певних суб`єктивних прав для носіїв цієї мови".

З огляду на це, відмова у доступу до суду з підстав невиконання вимог закону щодо дотримання української мови позовної заяви, не є такою, що несумісна з гарантіями, передбаченими у статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини».

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (п. 2 ч. 3 ст. 2 КАС України).

Ані КАС України, ані іншими нормами чинного законодавства не передбачений обов`язок суду та відповідача у цій справі знати іншу мову, окрім державної (української) мови.

Тобто, прийняття судом апеляційної скарги, викладеної іншою мовою, окрім державної (української) мови, за своїм змістом є порушенням принципу рівності сторін у справі.

У п. 53 рішення у справі «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 Європейський суд з прав людини, зокрема зазначив, що "Право на суд" не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх "цивільних прав та обов`язків", пункт 1 статті 6 залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети, але в той час, коли Договірні держави мають можливість відхилення від дотримання вимог Конвенції щодо цього, остаточне рішення з дотримання вимог Конвенції залишається за Судом".

Отже, доводи позивача щодо неправомірності вимог ухвали суду від 04.11.2019 року є безпідставними та не порушують його прав як заявника апеляційної скарги у цій справі.

Станом на 29 листопада 2019 року скаржник недоліки апеляційної скарги не усунув.

Відповідно до ч. 2 ст. 298 КАС України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених ст. 296 цього Кодексу, застосовуються положення ст. 169 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 4 ст. 169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Приймаючи до уваги, що скаржник у наданий строк недоліки апеляційної скарги не усунув, апеляційну скаргу слід йому повернути.

Керуючись статтями 169, 296, 298 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу на ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 30 вересня 2019 року у справі № 330/2418/18 повернути ОСОБА_1 .

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги в порядку та строк, що визначені статтями 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко