Справа № 400/3174/19
Суддя: Лісовська Н. В.
Дата ухвалення: 2019-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2019 р. № 400/3174/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Лісовської Н.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до відповідача:Головного управління ДФС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001

про:визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.05.2019 р. № 0-1404, № 0-1404,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.05.2019 р. № 0-1404 і № 0-1404.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що є власником двох нежитлових приміщень (код 1220.9), які використовує для своєї підприємницької діяльності. Для визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2018 р. відповідач застосував ставку податку в розмірі 0,5% від розміру мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018 р. за 1 м2 бази оподаткування. В переліку об`єктів нежитлової нерухомості, визначеної рішенням Миколаївської міської ради від 13.07.2017 р. № 22/3, яка оподатковується за ставкою 0,5% відсутній код офісних будівель для конторських та адміністративних цілей (код 1220.9). Для приміщень позивача має бути застосовано ставку 0,25% від розміру мінімальної заробітної плати. За 2016-2017 р.р. відповідач не мав правових підстав виносити податкові повідомлення-рішення в 2019 р., оскільки надіслати рішення відповідач мав до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом. Рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2015 р. № 48/9, яким встановлено ставки податку на 2016-2017 р.р., не було опубліковане в офіційних друкованих засобах масової інформації.

29.10.2019 р. відповідач подав відзив на позов (а. с. 46-49), відповідно до якого на підставі рішення Миколаївської міської ради від 13.07.2017 р. № 22/3 ставка для об`єктів нежитлової нерухомості за використання офісних приміщень (будівлі офісні з ДК 018-2000, код 1220) складає 0,5% від розміру мінімальної заробітної плати. З урахуванням строків давності контролюючі органи мають право на нарахування сум податку на нерухоме майно не пізніше закінчення 1095 днів, що настає за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов`язання. Рішення Миколаївської міської ради, якими встановлювались місцеві податки і збори, систематично розміщувалися на офіційному сайті ради.

13.11.2019 р. позивач подав відповідь на відзив (а. с. 68-74), згідно з якою він не здійснює надання фінансових послуг, тому належні йому приміщення не можуть бути віднесені до будівель фінансового обслуговування. Відтак, відповідач помилково відніс офісні приміщення позивача до будівель фінансового обслуговування (код 1220.2). Рішенням Миколаївської міської ради від 13.07.2017 р. № 22/3 встановлено ставку податку 0,5% лише для підкласу "Будівлі фінансового обслуговування" (код 1220.2), який у свою чергу входить до класу "Будівлі офісні" (код 1220). Дія п.п. 266.10.3 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України (далі ПК України) про можливість нарахування зобов`язання в межах строків за п. 102.1 ст. 102 ПК України набула чинності лише з 01.01.2018 р., а тому не може бути застосовано для нарахування податку за 2016-2017 р.р. Самим відповідачем до ДФС України подано інформацію про ставку податку на нерухоме майно для офісних будівель у розмірі 0,25%. Відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення на підставі рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2015 р. № 48/9 без встановлення факту офіційного оприлюднення даного рішення.

За клопотанням представників сторін справу розглянуто в письмовому провадженні.

З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:

Позивач є власником двох нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 (а. с. 18-25).

24.05.2019 р. відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення № 0-1404 і № 0-1404, якими позивачу нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, окремо за два об`єкти та окремо за 2016, 2017, 2018 р.р. (а. с. 15-15).

У липні 2019 р. позивач звернувся до відповідача з клопотанням перерахувати суму податку, застосувавши ставку 0,25%, а не 0,5% (а. с. 27).

Листом від 23.07.2019 р. відповідач повідомив про відсутність підстав для скасування нарахованих сум податку (а. с. 28-29).

Згідно з п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (п.п. 266.2.1 п. 122.6 ст. 266 ПК України).

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (п.п. 266.3.1 п. 266.3. ст. 166 ПК України).

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.п. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України).

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (п.п. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України).

Відповідно до п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Рішенням Миколаївської міської ради від 13.07.2017 р. № 22/3 внесено зміни та доповнення до рішення від 07.07.2011 р. № 7/3 "Про встановлення місцевих податків та зборів на території міста Миколаєва", зокрема, згідно з п.п. "б" п. 2.7 рішення ставка податку в розмірі 0,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 м2 бази оподаткування застосовується для будівель фінансового обслуговування (код 1220.2), а для інших нежитлових будівель, які не зазначені в п.п. "б" п. 2.7 рішення, 0,25%.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Держстандарту від 17.08.2000 р. № 507, клас "Будівлі офісні" складається з таких підкласів:

- код 1220.1 Будівлі органів державного та місцевого управління;

- код 1220.2 Будівлі фінансового обслуговування;

- код 1220.3 Будівлі органів правосуддя;

- код 1220.4 Будівлі закордонних представництв;

- код 1220.5 Адміністративно-побутові будівлі промислових підприємств;

- код 1220.9 Будівлі для конторських та адміністративних цілей інші.

Підпунктом "б" п. 2.7 рішення Миколаївської міської ради від 13.07.2017 р. № 22/3 встановлено ставку податку в розмірі 0,5% лише для підкласу "Будівлі фінансового обслуговування" (код 1220.2), а не для всього класу "Будівлі офісні" (код 1220) (а. с. 51).

Оскільки нежитлові приміщення позивача належать до підкласу "Будівлі для конторських та адміністративних цілей інші" (код 1220.9), то до них не може бути застосовано ставку податку на нерухомість у розмірі 0,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 м2 бази оподаткування.

Таким чином, у податкових повідомленнях-рішеннях від 24.05.2019 р. № 0-1404 і № 0-1404 відповідачем неправильно обраховано суму податку за 2018 р.

Щодо нарахування податку за 2016-2017 р.р., суд виходить з того, що за приписами п.п. 266.7.2 п. 266.7. ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Законом № 2245-VIII від 07.12.2017 р. до ст. 266 ПК України внесено зміни, а саме:

- додано п.п. 266.10.2. У разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання;

- та п.п. 266.10.3. Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.

Оскільки вказані пункти набули чинності лише з 01.01.2018 р., вони не можуть бути застосовані для нарахування податку за 2016-2017 р.р. в силу відсутності зворотної дії законів у часі (ст. 58 Конституції України).

Щодо офіційного опублікування рішення Миколаївської міської ради від 18.06.2015 р. № 48/9, яким встановлено ставки податку на 2016-2017 р.р., відповідач не надав суду доказів його опублікування в офіційних друкованих засобах масової інформації.

Оприлюднення регуляторних нормативно-правових актів саме у друкованих засобах масової інформації передбачено ч. 5 ст. 12 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Викладене вище в сукупності дає суду підстави для висновку про протиправність податкових повідомлень-рішень від 24.05.2019 р. № 0-1404 і № 0-1404.

На підставі ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів правомірності оскаржуваних рішень, що є підставою для задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Позивач надав квитанцію про сплату судового збору в сумі 768,40 грн (а. с. 4), що й підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім того, позивач заявив про понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в загальній сумі 9275,00 грн. На доказ понесених витрат позивачем надано копії договору про надання правової допомоги від 23.08.2019 р. № 21, ордеру на ім`я ОСОБА_2 , звітів про виконану роботу від 29.10.2019 р. і від 27.11.2019 р., рахунків-фактур від 29.10.2019 р. і від 27.11.2019 р., актів приймання-передачі наданої правової допомоги від 29.10.2019 р. і від 27.11.2019 р., квитанцій від 30.10.2019 р. і від 27.11.2019 р. (а. с. 39-40, 54-59).

08.11.2019 р. відповідач подав клопотання про відмову в стягненні витрат на правничу допомогу, яке мотивоване необґрунтованістю суми витрат з огляду на предмет спору (а. с. 65-66).

Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в рішеннях від 26.02.2015 р. у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 р. у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 р. у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 р. у справі "Меріт проти України", заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд застосовує ч. 5 ст. 134 КАС України.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатським бюро "Ярмоловича Олексія" укладено договір про надання правової допомоги від 23.08.2019 р., відповідно до якого сторони обумовили гонорар, виходячи з розрахунку, що вартість однієї години витраченої адвокатом на надання правової допомоги становить 700 грн.

У звітах про виконану роботу від 29.10.2019 р. і від 27.11.2019 р. адвокатом вказано кількість витрачених годин та суму по видам робіт.

Суд враховує, що вчинення адвокатом таких дій як зустріч з клієнтом з метою з`ясування обставин справи; перегляд та аналіз рішень суду; складення та подання адвокатського запиту; отримання відповіді Виконавчого комітету Миколаївської міської ради на адвокатський запит; складання додатків до позовної заяви; правовий аналіз відзиву; подання відповідачу та суду відповіді на відзив неможливо вважати самостійними послугами з надання правової допомоги.

Крім того, суд враховує, що справа є незначної складності, а ціна позову складає 9877,41 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст. 19, 20 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а також враховуючи ціну позову, яка майже дорівнює розміру заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, та конкретні обставини справи, яка не є складною, суті виконаних послуг, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 9275,00 грн є надмірною.

Проте, з урахуванням принципу справедливості і складності справи, обсяг опрацьованого матеріалу, вважає за необхідне присудити на користь позивача витрати на правничу допомогу в сумі 5250,00 грн.

Керуючись ст. 2, 19, 134, 139, 241, 244, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 39394277) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.05.2019 р. № 0-1404 і № 0-1404 задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Миколаївській області від 24.05.2019 р. № 0-1404 і № 0-1404.

3. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 39394277) судовий збір у сумі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім грн 40 коп.) та витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 5250,00 грн (п`ять тисяч двісті п`ятдесят дві грн 00 коп.) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 04.12.2019 р.

Суддя Н.В. Лісовська