Справа № 560/2443/19
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/2443/19

Головуючий у І інстанції: Лабань Г.В.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

03 грудня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Сторчака В. Ю. Іваненко Т.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2019 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі ГУ ПФУ в Хмельницькій області), в якому просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 05.06.2019 №86 про перерахунок пенсії;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Хмельницькій області на підставі рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01.04.2019 у справі №560/520/19 здійснити перерахунок та виплату пенсії з 01.02.2019 у відповідності до частини 1 статті 27 закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV із збільшенням її розміру на 1% заробітку за кожен рік роботи понад стаж 15 років згідно з вимогами частини 2 статті 56, статті 57 закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII (далі по тексту - Закон №796-XII), починаючи з 01.02.2019 з врахуванням проведених виплат та зобов`язати відповідача подати звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.09.2019 позов задоволено частково:

-визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Хмельницькій області від 05.06.2019 №86 про перерахунок пенсії ОСОБА_1 ;

-зобов`язано ГУ ПФУ в Хмельницькій області здійснити перерахунок та виплату на підставі рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01.04.2019 №560/520/19 ОСОБА_1 пенсії відповідно до частини 2 статті 56, статті 57 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII, починаючи з 01.02.2019 з врахуванням проведених виплат.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням сторони, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення, подали апеляційні скарги.

В обгрунтуванні апеляційної скарги позивач зазначила, що при розрахунку її пенсії, застосуванню підлягає саме ч.1 ст.27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", однак судом першої інстанції не наведено підстав відмови в задоволенні позову в цій частині.

В той же час, скаржник вважає, що невизначення підстави розрахунку пенсії у резолютивній частині рішення, неминуче призведе до застосування відповідачем при виконанні рішення суду саме ч.2 ст.27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Апеляційна скарга ГУ ПФУ в Хмельницькій області мотивована тим, що перерахунок пенсії ОСОБА_1 проведено на виконання рішення суду у справі №560/520/19 з врахуванням частини 2 статті 56 та статті 57 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Під час проведення перерахунку застосовано ч.2 ст.27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", як передбачено ч.2 ст. 57 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Відповідач вважає, що при постановленні рішення по даній справі судом першої інстанції залишено поза увагою, що після перерахунку пенсії позивача її розмір зменшиться.

21.11. 2019 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги.

За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що останні підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Хмельницькій області, є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1-їкатегорії та учасником ліквідації аварії на ЧАЕС (посвідчення серії НОМЕР_1 видане 23 травня 1996 року).

Відповідно до довідки Міністерства охорони здоров`я України серії МСЕ 269006 та посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого 15 липня 2011 року, позивачу встановлено другу групу інвалідності, захворювання пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

З 1997 року ОСОБА_1 отримує пенсію, як особа з інвалідністю ІІ групи відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Стаж роботи становить понад 27 років.

06 лютого 2019 року позивач звернулась до відповідача із заявою, у якій просила здійснити обчислення та виплату пенсії відповідно до ст. 56, 57 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Однак отримала відмову від 18 лютого 2019 року, яка мотивована тим, що розмір пенсії останній обчислений відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а за даними "умовного розрахунку" пенсії, який був здійснений Управлінням, підлягатиме зменшенню, відтак проводити його визнано за недоцільне.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернулась за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 01.04.2019 у справі №560/52019 визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Хмельницькій області, яка полягає у непроведенні перерахунку і невиплаті ОСОБА_1 пенсії в повному розмірі відповідно до частини 2 статті 56 Закону №796-XII та зобов`язано Управління перерахувати та виплатити позивачу пенсію із збільшенням її розміру на 1% заробітку за кожен рік роботи понад стаж 15 років згідно з вимогами частини 2 статті 56, статті 57 Закону №796-XII, починаючи з 01.02.2019 з врахуванням проведених виплат.

При цьому, в мотивувальній частині судового рішення зазначено, що оскільки пенсія ОСОБА_1 призначена до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії" від 03.10.2017 №2148-VIII, яким ч. 2 ст. 56 Закону №796-XII доповнена словами і цифрами: "у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", то при перерахунку пенсії останній застосуванню підлягає попередня редакція цієї статті, що передбачала пільгове обчислення понаднормативного стажу без умови призначення пенсії на підставі ч. 2 статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

На стадії виконання зазначеного рішення суду, ГУ ПФУ в Хмельницькій області здійсненого перерахунок пенсії з збільшенням її розміру на 1% заробітку за кожен рік роботи понад стаж 15 років згідно з вимогами частини 2 статті 56, статті 57 Закону №796-XII, починаючи з 01.02.2019. Внаслідок проведеного перерахунку розмір пенсії зменшився до 2516,16 грн., але не менше 255% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з 01.02.2019 - 3817,35.

Однак, всупереч мотивам, викладеним у рішенні Хмельницького окружного адміністративного суду від 01.04.2019 у справі №560/52019, Управління здійснило перерахунок пенсії ОСОБА_1 за двохскладовою формулою відповідно до частини 2 статті 56 Закону №796-XII з врахуванням норм частини 2 статті 27 Закону №1058-IV.

Вищезазначене слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач безпідставно застосував до спірних правовідносин положення пункту 3 частини 2 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсії" від 03.10.2017 №2148-VIII, згідно якого пункт 2 статті 56 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" доповнений словами і цифрами: "у разі призначення пенсії на умовах частини другої статті 27 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", тим самим неправомірно звузивши існуюче право позивачки на соціальний захист, встановлене законом, реалізація якого попередньо була захищена судовим рішенням, що набрало законної сили. Зазначені зміни стосуються тих пенсій, які призначені вперше та після внесення цих змін. Оскільки пенсія позивачу не призначається вперше, а підлягає перерахунку згідно рішення суду, то на останню не поширюється вказана умова.

Переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг та надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів виходить із наступного.

Колегією суддів встановлено, що у даній справі, предметом спору є правомірність рішення ГУ ПФУ від 05.06.2019 №86 про перерахунок пенсії, здійсненого на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.09.2019.

Відтак, спірні правовідносини виникли у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем судового рішення у справі №560/520/19.

Ч.1-3 ст.242 КАС України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того ст.2 КАС України встановлено, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В частині першій статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" зазначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Аналіз вищезазначених законодавчих норм свідчить, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а.

Статтею 382 КАС України визначено спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу за невиконання судового рішення та інше.

Відповідно до вимог статті 383 КАС України особа-позивач на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень-відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Верховний Суд у постанові від 21.11.2019 у справі №802/1933/18-а звернув увагу, що вищезазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення у справі.

При цьому, наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Таким чином, оскаржуване рішення відповідача, прийняте на виконання судового рішення по справі № 560/520/19 підлягає оскарженню в порядку статті 383 КАС України.

Такий порядок оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання судового рішення є більш оптимальним для особи, яка вважає що її права порушені, з огляду, зокрема, на положення частини п`ятої статті 383 КАС України, відповідно до якої, розгляд заяви про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень здійснюється судом протягом 10 днів, з дня її отримання.

За приписами частини шостої цієї статті, за наявності підстав для задоволення заяви, суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону; у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Слід також врахувати і те, що винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.

За вказаних обставин, колегія суддів зазначає, що позивач у цій справі обрав спосіб захисту шляхом подання позову про визнання протиправними дій, вчинених на виконання рішення суду. Проте, спірні правовідносини між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання судового рішення.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно, якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не подавати новий адміністративний позов.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів зазначає, що вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Тобто, якщо ОСОБА_1 вважає протиправними рішення, дії чи бездіяльність відповідача, вчинені на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 1 квітня 2019 року у справі № 560/520/19, то остання може звернутись до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, а не пред`являти новий адміністративний позов.

Така правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №806/2143/1517 від 17.04.2019 у справі № 355/1648/15-а, від 21.08.2019 у справі №295/13613/16, від 22.08.2019 у справі № 522/10140/17 та від 21.11.2019 у справі №802/1933/18-а.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки є таке, що набрало законної сили рішення суду з того самого фактичного предмету спору і між тими самим сторонами, то наявні підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 238 КАС України.

Колегія суддів також звертає увагу, що строк, передбачений частиною четвертою статті 383 КАС України, за наявності причин, які можуть бути визнані судом у справі №560/520/19 поважними, підлягає поновленню, зокрема, з огляду на закриття провадження у справі №560/2443/19.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" унормовує, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції», Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. (Hornsby v. Greece № 18357/91).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від в справі «Антонюк проти України» (заява № 17022/02) вказано, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У пункті 54 даного Висновку йдеться про те, що згідно з тлумаченням Європейського суду з прав людини право на справедливий суд, зафіксоване в статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, означає не лише те, що судове рішення повинно бути ухвалено в розумні строки, а й те, що воно повинно бути - коли це доречно - таким, яке можна ефективно виконати на користь сторони, яка виграла справу. Справді, Конвенція не передбачає теоретичного захисту прав людини, а має на меті гарантувати максимальну ефективність такого захисту.

При цьому, вказаний Висновок, окрім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Отже, враховуючи те, що спір у справі, що розглядається, є тотожним спору у справі №560/520/19, що розглянув Хмельницький окружний адміністративний суд, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування оскаржуваного судового рішення та закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 238, 243, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області задовольнити повністю.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2019 року скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії закрити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Сторчак В. Ю. Іваненко Т.В.