Справа № 280/5175/19
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року Справа № 280/5175/19 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м. Запоріжжя, 69057) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

24.10.2019 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач або ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі відповідач або ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якому позивач просить:

визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у здійсненні розрахунку та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на виконання постанов Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2014 та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 по справі №333/6744/14-ц за період з 26.02.2014 по день фактичної виплати пенсії, а саме 11.09.2019;

зобов`язати відповідача здійснити розрахунок та виплату позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на виконання постанов Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2014 та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 по справі №333/6744/14-ц за період з 26.02.2014 по день фактичної виплати пенсії, а саме 11.09.2019.

Крім того, просить розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання постанови Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 09.09.2014, зміненої постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 по справі №333/6744/14-у ГУ ПФУ в Запорізькій області проведено перерахунок пенсії позивача та нараховано 22730,44 грн. за період з 26.02.2014 по 03.08.2014, однак фактично пенсія виплачена 11.09.2019. Позивач звернувся до відповідача із заявою про здійснення розрахунку та виплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати нарахованої пенсії, однак відповідач йому відмовив. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки вважає, що має право на нарахування та виплату компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 28.10.2019 відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі №280/5175/19. Судове засідання призначено на 20.11.2019 без виклику (повідомлення) сторін.

08.11.2019 представником відповідача подано відзив на позовну заяву (вх.№46724), в якому зазначає, що виплата пенсії позивачу за постановою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09.09.2014 зміненою постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 по справі №333/6744/14-ц не була здійснена своєчасно через відсутність відповідного фінансування з Державного бюджету України. Вважає, що сума перерахованої та сплаченої на виконання судового рішення пенсії носить разовий характер, а тому не підпадає під визначення доходів у розумінні Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-III (далі Закон №2050-III), за порушення строків виплати яких, сплачується компенсація. З посиланням на «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі Порядок 159) вказує, що компенсація проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані. Також зазначає, що оскільки позивач просить стягнути компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати з огляду на судове рішення, яким було зобов`язано провести перерахунок пенсії, то сума заборгованості виникла в лютому 2015 року, оскільки вказана сума була нарахована на виконання рішення суду саме в лютому 2015 року. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На підставі наданих сторонами письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Постановою Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09.09.2014 по справі №333/6744/14-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, визнано неправомірними дії УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя щодо нарахування та виплати позивачу з 03.03.2014 по 15.08.2014 державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю в розмірі, меншому ніж передбачено ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Зобов`язано УПФУ в Комунарському районі м. Запоріжжя (правонаступником якого є відповідач) здійснити перерахунок та виплатити позивачу державну пенсію на підставі ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі не нижче 6-ти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, на підставі ст. 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі 50% розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, за період з 03.03.2014 по 15.08.2014 включно, з урахуванням проведених виплат (а.с. 11-12).

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 року у справі №333-6744/14-ц змінено постанову Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09.09.2014. Вказаною постановою буди визнані неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі міста Запоріжжя при перерахунку ОСОБА_1 основної державної та додаткової пенсії відповідно до ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 26 лютого 2014 року по 03 серпня 2014 року.

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Комунарському районі м.Запоріжжя здійснити ОСОБА_1 перерахунок основної державної та додаткової пенсії відповідно до ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» основної державної пенсії в розмірі не нижче 6 мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного залежно від розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та забезпечити виплату пенсії з 26 лютого 2014 року по 03 серпня 2014 року, з урахуванням фактично отриманих ним сум (а.с.12 зворотній бік 13).

11.09.2019 на виконання вищезазначених судових рішень відповідачем виплачено позивачу пенсію за період з лютого 2014 року по серпень 2014 року у розмірі 22730,44 грн., що підтверджується Довідкою про розмір нарахованої та виплаченої пенсії ОСОБА_1 (а.с.16 зворотній бік), випискою з карткового рахунку позивача в АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.17) та не заперечується відповідачем.

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою, у якій просив здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, яка була нарахована на виконання постанови Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09.09.2014 зміненої постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 по справі №333/6744/14-ц за період з 26.02.2014 по дату виплати, а саме 11.09.2019 (а.с.18).

Листом ГУ ПФУ в Запорізькій області від 07.10.2019 №3491/03 позивачу надано відповідь, де зазначено, що у вересні 2019 оку позивачу виплачено пенсію за поточний місяць 2019 року в сумі 7863,02 грн та доплату за рішенням суду в сумі 22730,44 грн. Пенсія виплачена відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затвердженого постановою КМУ «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду» від 22.08.2018 №649. Тому підстави для виплати позивачу компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії відсутні (а.с.19).

Не погодившись з діями відповідача, щодо відмови у виплаті компенсації втрати частини доходів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом №2050-ІІІ та Порядком №159.

Згідно зі статями 1, 2 Закону №2050-ІІІ, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Як зазначено у пункті 1 Порядку №159 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно з пунктом 2, 3 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Наведене свідчить, що основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону №2050-ІІІ та Порядком №159 компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). Кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходу, в тому числі пенсії, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер.

Також необхідно зазначити, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (зокрема, пенсії).

Виплата компенсації втрати частини доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його (доходу) нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права викладена в постановах Верховного Суду: від 20 лютого 2018 року по справі №336/4675/17, від 21 червня 2018 року по справі №523/1124/17, від 03 липня 2018 року по справі №521/940/17, від 15.04.2019 по справі №727/7818/16-а, від 14 травня 2019 року по справі №804/2994/18 та інших.

Згідно із частиною 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом встановлено, що 11.09.2019 ГУ ПФУ в Запорізькій області здійснено виплату пенсії позивачу в сумі 22730,44 грн. на виконання постанови Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09.09.2014 зміненої постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 по справі №333/6744/14-ц за період з 26.02.2014 по 03.02.2014, з урахуванням раніше виплачених сум.

Тобто, належні позивачу у 2014 році суми пенсії виплачені останньому лише в вересні 2019 року.

Таким чином, несвоєчасна виплата суми пенсії відбулось з вини органу, що призначає і виплачує пенсію.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Посилання відповідача на те, що сума перерахованої та сплаченої на виконання судового рішення пенсії носить разовий характер і не підпадає під визначення доходів передбачених Законом №2050-III є безпідставними, оскільки вказані кошти у сумі 22730,44 грн. нараховані на відновлення прав позивача, порушених органом Пенсійного фонду при виплаті пенсії у розмірі меншому, ніж передбачено законодавством. Тобто, вказана сума є доходом в розумінні статті 2 Закону №2050-ІІІ.

Аналогічний правовий висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 19.09.2019 у справі №522/2370/17 (провадження №К/9901/16850/18).

Щодо доводів відповідача про безпідставність вимоги позивача про зобов`язання відповідача здійснити розрахунок та виплату компенсації втрати частини доходів з 26 лютого 2014 року, оскільки сума пенсії на виконання рішень суду нарахована в лютому 2015 року, суд зазначає наступне.

За змістом статті 1 Закону №2050-ІІІ право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Згадані вище статті 2, 3 Закону №2050-ІІІ встановлюють строк затримки виплати доходу, за якого виникає право на компенсацію, - один і більше календарних місяців, дається визначення поняття «доходи» для цілей цього Закону, а також порядок обчислення суми компенсації.

Пункти 1, 2 Порядку №159 відтворюють положення Закону №2050-ІІІ і лише конкретизують підстави та механізм виплати компенсацій.

У пункті 4 Порядку прописано, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

При цьому слід зазначити, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Отже, зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону №2050-ІІІ, окремих положень Порядку №159 дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №521/940/17 (провадження №К/9901/4416/17).

Також, суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, виплата позивачу пенсії не була здійснена своєчасно через відсутність відповідного фінансування Державного бюджету України, оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17.

Крім того, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Також суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Враховуючи вищевказані вимоги та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже при вирішенні даного спору по суті суд також бере до уваги практику Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 січня 2011 року (остаточне) у справі «ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: «Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань, становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п.45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п.25, ECHR 2002-II)».

Згідно з частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З системного аналізу вищезазначених обставин, фактів та норм права, суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про задоволення адміністративного позову.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору в силу приписів Закону України «Про судовий збір», питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-Б, м.Запоріжжя, 69057; ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у здійсненні розрахунку та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на виконання постанов Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 09.09.2014 та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 по справі №333/6744/14-ц за період з 26.02.2014 по день фактичної виплати пенсії, а саме по 11.09.2019.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, яка була нарахована на виконання постанов Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2014 та Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2014 по справі №333/6744/14-ц за період з 26.02.2014 по день фактичної виплати пенсії, а саме по 11.09.2019.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.В. Кисіль