Справа № 320/3901/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/3901/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лисенко В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Кучми А.Ю.,

Аліменка В.О.

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року (справу розглянуто у порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати протиправними та скасувати вимоги Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 29.05.2018 № Ф-10547-50/у на суму 28 989,09 грн, від 11.08.2018 № Ф-10547-17/142 на суму 30 217, 68 грн, від 13.05.2019 №Ф- 10547-17/4790 на суму 22 954,36 грн;

- визнати протиправними та скасувати Рішення Головного управління ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 13.06.2019 № на суму 37 312, 84 грн;

- зобов`язати Головне управління ДФС у Київській області привести облікову картку ОСОБА_1 (податковий номер НОМЕР_1 ) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 2011-2019 роки у відповідність до її статусу як неплатника цього збору шляхом скасування всіх нарахованих з 2011 року сум недоїмки, штрафів та пені.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права. Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивач є пенсіонеркою за вислугою років, що, на думку апелянта, є по суті тією ж пенсією за віком, а тому є пільгою для звільнення від сплати ЄСВ при здійсненні підприємницької діяльності.

У тексті апеляційної скарги позивач просить здійснювати розгляд справи за її участі або уповноваженого представника.

Щодо заявленого позивачем клопотання колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю сторін у відкритому судовому засіданні.

Відповідно до ст. 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

25 листопада 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Головного управління Державної податкової служби у Київській області, в якому Головне управління Державної податкової служби у Київській області повністю підтримує рішення суду першої інстанції.

Також, відповідач у відзиві звертається з клопотанням про заміну відповідача в порядку процесуального правонаступництва.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 1200 від 18.12.2018 утворено Державну податкову службу України та Державну митну службу України. Також, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України № 682-р від 21.08.2019 Кабінет Міністрів України погоджується з пропозицією Міністерства фінансів щодо можливості забезпечення здійснення Державною податковою службою покладених на неї постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2019 № 227 «Про затвердження положень про Державну податкову службу України та Державну митну службу України» (Офіційний вісник України, 2019 р., № 26, ст. 900) функцій і повноважень Державної фіскальної служби, що припиняється, з реалізації державної податкової політики, державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Тобто, фактично функції з реалізації державної податкової політики наразі виконуються Державною податковою службою України, в той час як згідно з вищенаведеними положеннями, здійснення функцій Державної фіскальної служби припинено.

Згідно зі статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Відтак, колегія суддів вирішила замінити сторону по справі, а саме: відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби у Київській області на правонаступника, належного відповідача - Головне управління Державної податкової служби у Київській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була зареєстрована як фізична особа - підприємець 24.04.2003 року (реєстраційний запис № 2 001149). Позивач перебувала на обліку в Білоцерківському управлінні ГУ ДФС у Київській області як платник на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності.

Державна реєстрація позивача як фізичної особи-підприємця припинена 01.07.2019.

Позивач є пенсіонером відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 , виданого 27.01.2011 Пенсійним фондом України, термін дії - довічно (копія посвідчення додається).

ОСОБА_1 призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення».

У грудні 2018 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 отримала постанову Білоцерківського міського відділу ДВС ГТУЮ у Київській області від 30.11.2018 про відкриття виконавчого провадження № 57812955 (копія додається). Із тексту постанови з`ясовано, що відносно позивача Головним управлінням ДФС у Київській області було складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-10547-50/у від 29.05.2018 на суму 28 989,09 грн.

У травні 2019 року позивач отримала вимогу з ЄСВ від 13.05.2019 №Ф-10547-17/4790 на суму 22 954,36 грн.

Також, 24.06.2019 засобами поштового зв`язку позивачем було отримано Рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 13.06.2019 № на суму 37 312, 84 грн.

Вважаючи оскаржувані вимоги відповідача про сплату ЄСВ та застосування штрафних санкцій протиправними, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позову відмовив та зазначив, що ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», при цьому позивач не досягла відповідного пенсійного віку, та їй не призначено пенсію за віком на пільгових умовах, відтак, вона не є пенсіонером за віком, та не звільняється від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої ст.1 Закону України № 2464-VI від 08 липня 2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з положеннями частини четвертої ст. 4 Закону № 2464-VI особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Так, вищенаведена стаття передбачає виключний перелік осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску.

Відповідно до ст. 2 Закону України № 1788-ХІІ від 05 листопада 1991 року «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-ХІІ), трудові пенсії діляться на пенсії:

- за віком;

- за інвалідності;

- в разі втрати годувальника;

- за вислугу років.

Згідно з частиною першою ст. 9 Закону України № 1058-IV від 09 липня 2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV), за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності; пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що фізичні особи-підприємці, яким призначено пенсію за вислугу років і які обрали спрощену систему оподаткування, не звільняються від сплати за себе єдиного внеску на підставі частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VІ. Тобто, від сплати за себе єдиного внеску звільняються лише ті фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування і є пенсіонерами за віком.

Аналогічна правова позиція неодноразово викладена у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 826/28012/15, від 11 грудня 2018 року у справі № 822/621/16.

Із набранням чинності Законом України № 2148-VIII від 03 жовтня 2017 року правове регулювання спірних правовідносин дещо змінилося.

Так, частину четверту статті 4 Закону № 2464-VI викладено у новій редакції:

«Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

Таким чином, із набранням чинності Законом України № 2148-VIII від 03 жовтня 2017 року (11 жовтня 2017 року), фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, також звільняються від сплати за себе єдиного внеску у разі отримання пенсії та при досягненні віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV.

При цьому, колегія суддів наголошує, що буквальне тлумачення зазначеної редакції частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI свідчить про те, що досягнення відповідного віку та отримання пенсії не є взаємопов`язаними обставинами, тобто умова досягнення пенсійного віку за статтею 26 Закону № 1058-IV не пов`язана із необхідністю отримання пенсії саме за віком та саме за Законом № 1058-IV. Тобто підставами для застосування до фізичної особи - підприємця положень частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI у редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2148-VIII, є досягнення жінкою віку 55 років та отримання будь-якого виду пенсії.

Водночас, сам лише факт отримання пенсії за вислугу років, без наявності в особи статусу особи з інвалідністю та/або недосягнення нею відповідного віку, не дає підстав для застосування частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI щодо звільнення від сплати єдиного внеску.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, позивач отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення».

Однак, в матеріалах справи відсутні докази наявності інших обов`язкових обставин для звільнення позивача від сплати за себе єдиного внеску (статус особи з інвалідністю та/або досягнення відповідного віку).

Таким чином, враховуючи те, що позивач отримує пенсію саме за вислугу років, проте не є особою з інвалідністю та/або не досягла відповідного віку та/або не отримує пенсію за віком, то на неї не розповсюджуються положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI.

Посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 805/3092/16-а є необґрунтованим, оскільки у відповідній справі № 805/3092/16-а мали місце інші фактичні обставини справи, а саме те, що позивач отримував пенсію за віком, а не за вислугу років.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості застосування до позивача дії частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI щодо звільнення від сплати єдиного внеску.

Відповідно до частини першої ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги.

Згідно з положеннями ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Повний текст постанови складено 27.11.2019.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді А.Ю. Кучма,

В.О. Аліменко