Справа № 560/2279/19
Суддя: Охрімчук І.Г.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/2279/19 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Блонський В`ячеслав Костянтинович

Суддя-доповідач - Охрімчук І.Г.

28 листопада 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Охрімчук І.Г.

суддів: Капустинського М.М. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року (повний текст рішення складено 27.09.2019 року, м. Хмельницький) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся в Хмельницький окружний адміністративний суд з позовом до відповідача, в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області щодо відмови в призначені і виплаті ОСОБА_1 , одноразової грошової допомоги в зв`язку з інвалідністю II групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області призначити (нарахувати) та виплатити ОСОБА_1 , одноразову грошову допомогу в зв`язку з інвалідністю II групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, в розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб за Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік", що становить 172 890 (сто сімдесят дві тисячі вісімсот дев`яносто) гривень 00 копійок.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до положень статей 97, 99 Закону України "Про Національну поліцію" і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, затвердженого наказом МВС України від 11.01.2016 року № 4, у зв`язку із отриманням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в ОВС. Проте у виплаті зазначеної допомоги йому відмовлено, оскільки інвалідність йому була встановлена пізніше шести місяців після його звільнення, а також звільнення його на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (за власним бажанням) не відповідає вимогам статті 97 вказаного Закону. Крім того, стверджує, що положення пункту 4 частини 1 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" значно звужують зміст та обсяг прав на соціальний захист колишніх працівників органів внутрішніх справ та поліції, як громадян України, що суперечить положенням основного Закону держави - Конституції України (зокрема статті 22 Конституції України).

Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що не відповідають вимогам закону.

На адресу суду першої інстанції надійшов відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечує проти адміністративного позову та зазначає, що враховуючи те, що звільнення позивача зі служби в поліції відбулось за власним бажанням, а не з підстав, зазначених у пунктах статті 97 Закону У країни "Про Національну поліцію", тобто через хворобу, та з моменту звільнення з поліції (08.02.2016 року) до встановлення інвалідності (15.09.2016 року) пройшло більше шести місяців, тому, Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області під час розгляду заяви ОСОБА_1 , та прийняття відмови у виплаті одноразової грошової допомоги діяло виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та ст. 97, 99 Закону України "Про Національну поліцію", наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 січня 2016 року № 4, тому немає правових підстав для задоволення позову.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.09.2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області про визнання протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, якою просить суд скасувати рішення суду першої інстанції від 27.09.2019 року та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги зазначив, що позивач звільнився з Національної поліції за власним бажанням, проте причиною такого звільнення було різке погіршення стану здоров`я та загострення хронічних хвороб, які були набуті ОСОБА_1 під час проходження служби в органах внутрішніх справ. Водночас, зауважив, що погіршення стану здоров`я призвело до невчасного оформлення та визначення позивачу ІІ групи інвалідності. Між тим додав, що граничний строк для оформлення інвалідності після звільнення працівника не встановлювався.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.11.2019 року відкрито апеляційне провадження, а ухвалою суду від 25.11.20169 року призначено до апеляційного розгляду.

Відповідач, скористався своїм правом та надіслав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в якому посилається на те, що інвалідність позивачу встановлено 15.09.2016 року, тобто більше ніж через 7 місяців після звільнення, що не дає підстав для призначення та виплати одноразової грошової допомоги за п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України "Про Національну поліцію".

Керуючись приписами ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судами встановлено та матеріалами справи підтверджується, що наказом Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області від 08.02.2016 року № 9 о/с позивача звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 11.02.2016 року.

Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0842278 від 15.09.2019 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, захворювання позивача пов`язане з проходженням служби в ОВС, інвалідність встановлена довічно.

Згідно довідки Хмельницької обласної медико-соціальної експертизної комісії серії АГ № 00176688 від 15.09.2016 року про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, позивачу встановлено 60% ступінь втрати професійної працездатності.

26.01.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги по інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції. За результатами вивчення матеріалів позивача про виплату одноразової грошової допомоги, відповідач направив позивачу письмове повідомлення від 26.02.2018 року № 232/121/29/04-2018 із зазначенням підстав такої відмови, а саме: група інвалідності встановлена не протягом шести місяців після звільнення з поліції внаслідок причин, зазначених у статті 97 Закону України "Про Національну поліцію", відтак у позивача немає права на отримання одноразової грошової допомоги.

01.07.2019 року позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про проведення йому виплати одноразової грошової допомоги. Вказана заява була розглянута відповідачем, та надано повторну відповідь від 11.07.2019 року № 29/Л-127 про відсутність у позивача права на призначення одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України "Про Національну поліцію".

Вважаючи протиправною відмову відповідача у призначенні одноразової грошової допомоги, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у позивача відсутні обов`язкові умови на призначення одноразової грошової допомоги для колишніх поліцейських, а саме, причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути хвороба, що зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, а також те, що інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції, то суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, виходячи з наступного.

Закон України від 02.07.2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України. Закон № 580-VIII набрав чинності 07 листопада 2015 року.

Частина перша статті 97 Закону № 580-VII визначає, що одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у випадках, передбачених у вказаній частині.

Згідно з частиною другою статті 97 Закону № 580-VIII порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до статей 97 - 101 Закону України "Про Національну поліцію" та з метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.2016 №4 затверджено Порядок та умови виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського (далі - Порядок №4).

Колегія суддів зазначає, що згідно із пунктом І Розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (пункт 3 Розділу ІІІ Порядку № 4).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 97 Закону № 580-VIII одноразова грошова допомога є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Таким чином, зазначене положення Закону застосовується виключно за обов`язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):

- інвалідність повинна наступити внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції;

- інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;

- причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду зокрема у справі №№ 823/1924/18 від 20.03.2019 та у справі № у справі №2340/2663/18 від 22.01.2019 .

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 отримав втрату працездатності внаслідок проходження служби в органах внутрішніх справ, яка була встановлена пізніше 6 місяців з дати звільнення з поліції, причина звільнення - рапорт про звільнення за власним бажанням, на підставі такого рапорту позивач звільнений згідно наказу Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області від 08.02.2016 року № 9 о/с зі служби в поліції на підставі пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 11.02.2016 року.

Аналізуючи викладені вище обставини, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що у позивача відсутні дві з обов`язкових умов на призначення одноразової грошової допомоги для колишніх поліцейських, а саме: причиною звільнення такої особи з поліції повинна бути хвороба, що зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції, а також те, що інвалідність повинна наступити не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Варто також погодитись, що положення пункту 4 частини 1 статті 97 Закону України "Про Національну поліцію" не визнано неконституційними, не скасовано, є чинними, а тому відповідач при прийнятті спірного наказу зобов`язаний був діяти відповідно до вимог законодавства у контексті вимог частини 2 статті 2 КАС України.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини "Щокін проти України" (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про "закон", стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі "Шпачек s.r.о." проти Чеської Республіки" (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатись на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних причин.

Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.

В даному випадку, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідачем доведено правомірність своїх дій при вирішенні заяви позивача щодо виплати одноразової грошової допомоги, викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в ньому повно з`ясовано обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 листопада 2019 року.

Головуючий Охрімчук І.Г.

Судді Капустинський М.М. Смілянець Е. С.