Справа № 826/9940/17
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року Справа № 826/9940/17

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві (далі - відповідач) про визнання недійним податкового повідомлення-рішення від 05.05.2017 р. № 45481-1305.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2019 року адміністративний позов було задоволено в повному обсязі.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено та необґрунтовано застосування конкретних показників при винесенні спірного ППР, не врахування використання позивачем нежитлового приміщення у власній господарській діяльності та перебування позивача на спрощеній системі оподаткування.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач є власником нежитлових приміщень та повинна сплачувати земельних податок, що спірну суму такого податку контролюючим органом було визначено з урахуванням всіх визначених законодавством показників та, зокрема, площі відповідної земельної ділянки.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що оскаржуване рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2019 відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2019 витребувано додаткові докази у справі.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.11.2019 замінено відповідача у справі на його правонаступника.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач є власником нежитлових приміщень НОМЕР_1 (групи приміщень НОМЕР_2 (в літері А), загальною площею 37,40 кв.м., та нежитлових приміщень з №№ 1-10 (групи приміщень № 21а) (в літері А), загальною площею 76,80 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

З 11.04.2014 позивач зареєстрована як фізична особа-підприємець та провадить господарську діяльність на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, за 3-ю групою та ставкою платника єдиного податку 5%.

Основним видом діяльності позивача відповідно до КВЕД-2010 є 68.20 «Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна».

18.03.2015 позивачем укладено договір оренди щодо нежилих приміщень за адресою: АДРЕСА_1 з додатком № 1 та актом приймання-передачі вказаних об`єктів.

05.05.2017 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від №45481-1305, яким, відповідно до пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України, позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб у розмірі 20 963,48 грн.

Сума земельного податку на 2017 рік за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 розрахована відповідачем наступним чином: 88,54 кв.м. х4159,95 грн/кв.м х 2,0 х 1,5 х1,249х1,433х1,06х1%= 20 963,48 грн., де:

- 88,54 кв.м - площа земельної ділянки, на яку нараховувався податок;

- 4159,95 грн./кв.м. - базова вартість 1 кв.м. землі (Рішення Київської міської ради від 03.07.2014 р. № 23/23 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Києва» зі змінами та доповненнями);

- 2,0- коефіцієнт на функціональне використання землі (Наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.11.2016 р. № 489 із змінами та доповненнями );

- 1,5 - узагальнюючий локальний коефіцієнт на місцезнаходження земельної ділянки в межах економіко-планувальної зони;

- 1,249 коефіцієнт індексації грошової оцінки 2015 року, відповідно до Листа Держземагенства № 6-28-0 22-215/2-15 від 14.01.2015;

- 1,433 коефіцієнт індексації грошової оцінки (відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель» № 6-28-0.22-201/2-16 від 11.01.2016);

- 1,06 - коефіцієнт індексації грошової оцінки 2017 (відповідно до порядку проведення індексації грошової оцінки земель, затвердженого витягом з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.01.2017 № 22-28-0.22-443/2-17 «Про індексацію нормативної грошової оцінки земель»);

- 1% відсоток ставки земельного податку (п. 5.6 Положення «Про плату за землю в м. Києві», затвердженого рішенням Київської міської ради «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві та акцизного податку» від 23.06.2011 року № 242/5629 із змінами та доповненнями).

Позивач, вважаючи зазначене податкове повідомлення-рішення протиправним, звернулася до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України), Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 206 ЗК України використання землі є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У пп. 14.1.72, 14.1.73 п. 14.1 ст. 14 ПК України закрпілено, що земельним податком визнається обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачами можуть бути юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.

Згідно з пп. 269.1.1, 269.1.2 п. 269.1 ст. 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України передбачено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

У ст. 125 ЗК України закріплено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Пунктом 271.1 статті 271 ПК України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п. 274.1 ст. 274 ПК України).

Відповідно до п.п. 286.1, 286.6 ст. 286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у спільній власності кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується з урахуванням прибудинкової території кожному з таких осіб: 1) у рівних частинах - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділена в натурі, або одній з таких осіб-власників, визначеній за їх згодою, якщо інше не встановлено судом; 2) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній частковій власності; 3) пропорційно належній частці кожної особи - якщо будівля перебуває у спільній сумісній власності і поділена в натурі.

За земельну ділянку, на якій розташована будівля, що перебуває у користуванні кількох юридичних або фізичних осіб, податок нараховується кожному з них пропорційно тій частині площі будівлі, що знаходиться в їх користуванні, з урахуванням прибудинкової території.

Згідно з п. 297.1 ст. 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності із земельного податку, крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються ними для провадження господарської діяльності.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Отже, законодавством регламентовано обов`язок власників нежитлових приміщень сплачувати земельний податок пропорційно до площі земельної ділянки під такими приміщеннями (їх частинами), з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території.

При цьому, перебування ФОП на спрощеній системі оподаткування не звільняє її від виконання податкових зобов`язань зі сплати земельного податку, а лише запроваджує інші умови, порядок та механізм його сплати та встановлює можливість відновлення його сплати на загальних підставах у разі недотримання умов оподаткування за спрощеною системою.

Правовою підставою для застосування вказаного пільгового режиму є використання ФОП відповідної земельної ділянки для здійснення господарської діяльності.

Разом з тим, надання в оренду нежилого приміщення, яке розташовано на відповідній ділянці, не означає, що автоматично разом з майном орендарю передається й обов`язок сплати податку за таку земельну ділянку, а орендодавець звільня.ться від сплати такого податку.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25.10.2019 у справі № 815/6459/16 та, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковим для врахування колегією суддів при розгляді цієї справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що сума земельного податку, нарахована позивачу в оскаржуваному нею податковому повідомленні-рішенні від 05.05.2017, розрахована контролюючим органом у відповідності до вимог чинного законодавства, за базою оподаткування, передбаченою п. 271.1 ст. 271 ПК України.

При цьому, апеляційний суд зазначає, що спірне податкове зобов`язання зі сплати земельного податку нараховано відповідачем за площею земельної ділянки 88,54 кв.м., яка перебуває в користуванні позивача.

Разом з тим, правомірність нарахування позивачу податкових зобов`язань зі сплати земельного податку як власнику нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 саме на такий розмір площі встановлена рішенням суду у справі № 826/11334/16, яке набрало законної сили. Тому, така обставина встановлена в преюдиціальному порядку і відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України не підлягає доказуванню.

Інші складові розрахунку визначеного позивачу до сплати зобов`язання із земельного податку застосовані відповідачем з дотриманням вимог чинного законодавства.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_1 передані позивачем в оренду як ФОП, що перебуває на спрощеній системі оподаткування. Однак, з цього приводу судова колегія зазначає, що наявний у справі договір оренди від 18.03.2015 з додатком від 26.01.2016 /т.1 а.с.48-52/ не містить жодних умов щодо спалти земельного податку за приміщення, які передаються в оренду, орендарем.

Водночас, як відзначалося вище, надання в оренду нежилого приміщення, яке розташовано на відповідній ділянці, не означає, що автоматично разом з майном орендарю передається й обов`язок сплати податку за таку земельну ділянку, як і не є автоматичною підставою для звільнення власника приміщення від його сплати.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що прийняте відповідачем податкове повідомлення-рішення від 05.05.2017 № 45481-1305 є правомірним.

Надаючи оцінку всім доводам сторін, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні достатні правові підстави для задоволення позову в цій справі, а також, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини цієї справи та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування

Отже, апеляційна скарга Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві підлягає задоволенню, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2019 року - скасуванню, адміністративний позов - залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві - задовольнити.

Рашення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 липня 2019 року - скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в м. Києві - відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Судове рішення виготовлено 27 листопада 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: