Справа № 140/2133/19
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/11519/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Судової-Хомюк Н.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року, головуючий суддя Дмитрук В.В., ухвалене у м. Луцьку, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинської обласної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , про скасування рішень,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Волинської обласної ради, третя особа ОСОБА_2 , в якому просив скасувати рішення Волинської обласної ради від 26.09.2018 року №21/26 Про призначення ОСОБА_2 на посаду директора Центру туризму, спорту та екскурсій управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації та рішення конкурсної комісії від 04.09.2018 року №8 про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад керівників підприємств, установ, організацій - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що оскаржені рішення є протиправними, оскільки конкурсна комісія обласної ради спочатку допустила до конкурсу, а потім визнала переможцем особу, яка не відповідає кваліфікаційним вимогам щодо керівника закладу освіти.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржені рішення суперечать нормам чинного законодавства, зокрема, ч. 2 ст. 24 Закону України «Про загальну середню освіту» та ч. 3 ст. 21 Закону України «Про позашкільну освіту». Крім цього апелянт зазначає, що ним оскаржується не процедурна послідовність прийнятих рішень, а дотримання норм чинного законодавства при їх прийнятті.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали подану апеляційну скаргу, вважають оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримали доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 12.07.2018 року оголошений конкурс на заміщення вакантної посади директора Центру туризму, спорту та екскурсій управління освіти і науки Волинської облдержадміністрації. На вакантну посаду претендувало 4 особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

04.09.2018 року відбувся конкурс на заміщення вакантної посади директора Центру туризму, спорту та екскурсій управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації, результати якого були оформлені протоколом №8 засідання конкурсної комісії від 04.09.2018 року (а.с. 10-15). Переможцем конкурсу на зазначену посаду визнано ОСОБА_2

04.09.2019 року конкурсною комісією обласної ради для проведення конкурсу на заміщення вакантних посад керівників підприємств, установ, організацій - об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області прийнято рішення №8/7, відповідно до якого переможцем конкурсу визнано ОСОБА_2 та рекомендовано постійній комісії обласної ради з питань освіти, науки, інформаційного простору, культури та мови, національного і духовного розвитку, сім`ї, молоді, спорту та туризму підтримати кандидатуру ОСОБА_2 на посаду директора Центру туризму, спорту та екскурсій управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації на строк 1 рік (а.с.143).

Рішенням постійної комісії обласної ради з питань освіти, науки, інформаційного простору, культури та мови, національного і духовного розвитку, сім`ї, молоді, спорту та туризму Волинської обласної ради від 13.09.2018 року №33/2 рекомендовано депутатам розглянути проект рішення Про призначення ОСОБА_2 на посаду директора Центру туризму, спорту та екскурсій управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації (а.с. 145).

26.09.2018 року Волинською обласною радою прийнято рішення №21/26 про призначення ОСОБА_2 на посаду директора Центру туризму, спорту та екскурсій управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації на контрактній основі, терміном 1 рік та доручено голові обласної ради укласти контракт з ОСОБА_2 (а.с. 146).

01.10.2018 року між Волинською обласною радою та директором Центру туризму, спорту та екскурсій управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації Бальбузою Б.К. укладено контракт зі строком дії до 30.09.2019 року (а.с. 128-130).

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржені рішення є актами індивідуальної дії, які вичерпали свою дію фактом їхнього виконання, тобто з моменту укладення 01.10.2018 року контракту між Волинською обласною радою та директором Центру туризму, спорту та екскурсій Бальбузою Б.К., відтак не породжують для позивача права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У пункті 8 частини 1 статті 4 КАС зазначено, що позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника.

У підпункті 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно із пунктом 20 частини першої статті 43 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні виключно на пленарних засіданнях обласної ради вирішуються питання щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, що перебувають в управлінні обласної ради, а також призначення і звільнення їх керівників.

Частина четверта статті 60 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачає, що районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Рішення конкурсної комісії обласної ради від 04.09.2018 №8 про визнання переможцем конкурсу на заміщення вакантної посади директора Центру туризму, спорту та екскурсій та рішення Волинської обласної ради від 26.09.2018 №21/26 Про призначення ОСОБА_2 на посаду директора Центру туризму, спорту та екскурсій управління освіти і науки Волинської обласної державної адміністрації є актами індивідуальної дії, які вичерпали свою дію фактом їхнього виконання, тобто з моменту укладення 01.10.2018 року контракту між Волинською обласною радою та директором Центру туризму, спорту та екскурсій Бальбузою Б.К.

Колегія суддів звертає увагу, що оскаржені рішення Волинської обласної ради від 26.09.2018 року №21/26 та конкурсної комісії від 04.09.2018 року №8 стосуються третьої особи, зазначеної в такому акті індивідуальної дії, а тому породжують певні права та обов`язки виключно для неї, згадане рішення встановлює не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до відповідної особи, розраховані на одноразове застосування (призначення особи) і після реалізації вичерпали свою дію.

Відтак, оскаржені рішення жодним чином не могли вплинути на права й обов`язки позивача.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки відсутність у позивача прав чи обов`язків у зв`язку з прийняттям оскаржених рішень не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом, тому позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованим, відтак задоволенню не підлягають.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року у справі №140/2133/19 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді Н. М. Судова-Хомюк
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 29.11.2019 року.