Справа № 640/15818/19
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

28 листопада 2019 року № 640/15818/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (02232, м.Київ, вулиця Оноре де Бальзака, 64)
про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного управління територіального управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного управління територіального управління юстиції у місті Києві щодо незадоволення заяви ОСОБА_1 про зняття арешту з майна від 07 серпня 2019 року та незняття арештів, накладених на квартиру АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 44882708, виданої 29 вересня 2014 року, видавник: відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, головний державний виконавець Данилюк Р.В. (номер запису про обтяження 7165856 (спеціальний розділ) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 39090874, виданої 29 липня 2013 року, видавник: відділ державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві (номер запису про обтяження: 2107710 (спеціальний розділ) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- зобов`язати Деснянський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві зняти арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 44882708, виданої 29 вересня 2014 року, видавник: відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, головний державний виконавець Данилюк Р.В. та вчити дії щодо реєстрації припинення обтяження арешту нерухомого майна (номер запису про обтяження: 7165856 (спеціальний розділ) на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- зобов`язати Деснянський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві зняти арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 39090874, виданої 29 липня 2013 року, видавник: відділ державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві та вчити дії щодо реєстрації припинення обтяження арешту нерухомого майна (номер запису про обтяження: 2107710 (спеціальний розділ) на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що виконавчі провадження №44882708 та №39090874 щодо ОСОБА_1 , в межах яких було винесено постанову про арешт майна боржника від 29 вересня 2014 року та постанову про арешт майна боржника від 29 липня 2013 року завершені, а відтак бездіяльність посадових осіб відповідача щодо незняття арешту у зв`язку із завершенням вказаних виконавчих проваджень порушує право власності позивача на належне їй нерухоме майно.

У відзиві на адміністративний позов представник Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві повідомив, що підстави для зняття арешту з майна відсутні, оскільки під час перевірки автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що 16 жовтня 2014 року державним виконавцем винесена постанова про стягнення виконавчого збору та 16 жовтня 2014 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, у відділі відсутня інформація про сплату боржником виконавчого збору.

Додатково представник відповідача повідомив, що

Представники сторін у призначене судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Частиною 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

На виконанні у відділі державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві перебував виконавчий напис №629 від 14 червня 2013 року, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , відповідно до якого за рахунок коштів, отриманих від реалізації задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «КБ «Надра» у розмірі 1 199 908,10 грн. (ВП №39090874).

Так, 29 липня 2013року державним виконавцем прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання зазначеного виконавчого напису №629 від 14 червня 2013 року.

Того ж дня, 29 липня 2013 року винесена постанова про звернення стягнення на майно боржника.

В подальшому, 23 червня 2014 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, на виконанні у відділі державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві перебував виконавчий напис №629 від 14 червня 2013 року, виданий приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , відповідно до якого за рахунок коштів, отриманих від реалізації задовольнити вимоги Публічного акціонерного товариства «КБ «Надра» у розмірі 1 199 908,10 грн. (ВП №44882708).

29 вересня 2014 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №44882708 та постанову про звернення стягнення на майно боржника.

16 жовтня 2014 року в межах виконавчого провадження №44882708 винесена постанова про стягнення виконавчого збору та постанова про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Наявними матеріалами справи підтверджується, що з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №169490225 від 06 червня 2019 року позивачу стало відомо про наявність накладених на квартиру АДРЕСА_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 , обтяжень відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29 липня 2013 року та постанови про арешт майна боржника від 29 вересня 2014 року.

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 07 серпня 2019 року звернулась до Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління у місті Києві із заявою про зняття арешту з належного їй майна з огляду на завершення виконавчих проваджень №39090874 та №44882708.

Незгода позивача із бездіяльністю щодо незняття арешту з майна зумовила її звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Станом на момент прийняття постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 29 липня 2013 року та постанови про арешт майна боржника від 29 вересня 2014 року був чинним Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХIV, який визначав умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку (далі - Закон №606-ХIV, чинний на момент накладення арешту).

Вимогами статті 17 Закону №606-ХIV передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, виконавчі написи нотаріусів.

Частиною 1 статті 25 Закону №606-ХIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

При цьому, пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону №606-ХIV визначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Вимогами частини 4, 5 статті 47 Закону №606-ХIV визначено, що про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Наслідки завершення виконавчого провадження врегульовані статтею 50 Закону №606-ХIV (в редакції станом на момент прийняття постанов про повернення виконавчого документа стягувачеві у межах виконавчих проваджень №39090874 та №44882708).

Так, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Наведене в сукупності свідчить про те, що у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону №606-ХIV, виконавче провадження не вважається закінченим, оскільки законодавцем стягувачу надана можливість повторно пред`явити виконавчий документ до примусового виконання, а державному виконавцю не надано право зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу.

Крім того, вимоги статті 50 Закону №606-ХIV передбачають випадки, за яких арешт у разі закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не знімається, зокрема, у разі нестягнення виконавчого збору.

Так, представник відповідача повідомив, що 16 жовтня 2014 року державним виконавцем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору, що унеможливлює зняття арешту з майна одночасно із прийняттям постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Додатково суд звертає увагу, що у відповідності до частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (в редакції станом на момент вирішення даної справи) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Так, суд приходить до висновку, що державний виконавець законодавчо позбавлений права прийняти постанову про зняття арешту з майна боржника з огляду на те, що позивачем не наведено, а судом не встановлено відсутності перешкод для виконання боржником вимог виконавчого документа щодо сплати суми виконавчого збору, що є його обов`язком відповідно до вимог чинного законодавства України, після чого арешт з майна боржника може буде знято у відповідності до приписів чинного законодавства, зокрема, відповідно до частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Аналіз наведених норм діючого законодавства України та досліджених судом доказів, які наявні в матеріалах даної адміністративної справи, дозволяє суду дійти висновку, що при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві та одночасному прийнятті постанови про стягнення виконавчого збору та не вирішенні питання про зняття арешту з майна, яке належить позивачу державний виконавець діяв в межах наданих йому повноважень, в порядку та спосіб, визначені діючим законодавством України.

Окремо суд звертає увагу на те, що позивачем при зверненні до адміністративного суду з відповідною позовною заявою не оспорюється саме право власності на належне йому майно, на яке накладено арешт в рамках виконавчого провадження №39090874 та №44882708, тобто характер спірних правовідносин не пов`язаний із захистом майнових прав позивача та вказаний спір виник саме у зв`язку з порушенням, на думку позивача, відповідачем вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому вказаний спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено наявність правових підстав для зняття арешту з всього майна ОСОБА_1 , який був накладений постановою від 29 липня 2013 року в межах виконавчого провадження №39090874 та постанови від 29 вересня 2014 року в межах виконавчого провадження №44882708, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правих підстав для задоволення позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для їх розподілу, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 72-73, 76-77, 139, 143, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук