Справа № 420/45/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

29 листопада 2019 року

Київ

справа №420/45/16-а

адміністративне провадження №К/9901/3683/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 420/45/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в особі ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області, Міністерства внутрішніх справ України

про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року (постановлену у складі колегії: головуючого судді Гаврищук Т.Г., суддів Ляшенка Д.В., Ястребової Л.В.),

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області та Міністерства внутрішніх справ України про

зобов`язання Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про донарахування та призначення виплати одноразової грошової допомоги у 100-відсотковому розмірі відповідних сум, за вирахуванням раніше сплаченої суми 16 149,38 грн., тобто (посадовий оклад: 600,00 грн. та оклад за військове звання: 125,00 грн. та процентна надбавка за вислугу років: 181,25 грн.) * 36 місяців=16 475,62 грн., у зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок травмування, отриманого у період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки та боротьбі зі злочинністю, в прядку та на умовах, визначених статтею 23 Закону України «Про міліцію» і постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції»;

зобов`язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області в порядку та на умовах, визначених статтею 23 Закону України «Про міліцію» і Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року №707 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції» (далі - Постанова №707) здійснити виплату позивачеві одноразової грошової допомоги у 100-кратному відсотковому розмірі відповідних сум, за вирахування раніше сплаченої суми 16 149,38 грн., тобто (посадовий оклад: 600,00 грн. та оклад за військове звання; 125,00 та процентна надбавка за вислугу років: 181, 25 грн.)*36 місяців, усього=32 625,00 грн.-14 149,38=16 4175,62 грн., у зв`язку зі встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок травмування, отриманого у період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки та боротьбі зі злочинністю, в установлений законом термін.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Постановою Новопсковського районного суду Луганської області від 3 червня 2016 року позов задоволено.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, прийшов до висновку про те, що відповідачами повинно бути донараховано та виплачено позивачеві одноразову грошову допомогу у розмірі трирічного грошового забезпечення, за вирахуванням раніше сплаченої суми, розмір якої правильно визначений позивачем у сумі 16475,62 грн. у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок травмування, отриманого в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки та боротьби із злочинністю.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року апеляційні скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в особі ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області та Міністерства внутрішніх справ України задоволено. Постанову Новопсковського районного суду Луганської області від 03 червня 2016 року скасовано. У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в особі ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області та Міністерства внутрішніх справ України відмовлено.

Постановляючи зазначене рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі трирічного грошового забезпечення, а тому судом першої інстанції безпідставно задоволено позов.

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі судове рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що відповідно до пункту 2 Постанови №707 виконанням службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, є: несення постової чи патрульної служби; вчинення дій із забезпечення особистої безпеки громадян, захисту їх прав і свобод, законних інтересів; припинення або запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень і участь у їх розкритті та розшуку осіб, які їх вчинили; забезпечення безпеки дорожнього руху; участь у ліквідації наслідків аварії, пожежі, катастрофи, стихійного лиха та інших надзвичайних подій.

Враховуючи зазначене положення, позивач вважає очевидним фактом те, що перебуваючи у складі оперативно-слідчої групи вона отримала травмування при виконанні службових обов`язків безпосередньо пов`язаних з охороною громадського порядку та боротьбою зі злочинністю. Тоді, як суд апеляційної інстанції не дав зазначеному належної оцінки та скасував судове рішення суду першої інстанції, яке відповідало закону.

Позиція інших учасників справи

11 січня 2017 року до суду надійшли заперечення відповідача на касаційну скаргу, в яких він зазначає, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Процесуальні дії у справі та клопотання учасників справи

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі №420/45/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Суддя-доповідач ухвалою від 28 листопада 2019 року прийняв до провадження адміністративну справу №420/45/16-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 29 листопада 2019 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що позивач з 14 жовтня 2002 року по 18 лютого 2014 рік проходила службу в Краснолуцькому МВ ГУМВС України в Луганській області. Наказом ГУМВС України в Луганській області від 18 лютого 2014 року № 38 о/с позивача звільнено відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у відставку за пунктом 65 «б» через хворобу.

Висновком за результатами службового розслідування за фактом отримання тілесних ушкоджень від 14 листопада 2013 року встановлено, що травми, отримані позивачем виникли в період проходження служби при виконанні службових обов`язків. У висновку зазначено, що проведеним повторним розслідуванням встановлено, що під час несення служби до чергової частини Краснолуцього МВ ГУМВС надійшло повідомлення про квартирну крадіжку за адресою: АДРЕСА_2 . Слідчо-оперативна група, до складу якої входила дізнавач ОСОБА_1 встановила, що один із підозрюваних мешкає на вул. Антрацитівське шосе м. Красний Луч . З метою затримання підозрюваного 06 лютого 2005 року біля 6 годин ранку СОГ у складі дізнавача ОСОБА_1 , оперуповноваженого ВКР старшого лейтенанта міліції Дядькіна О.В. та міліціонера-водія, старшого сержанта міліції ОСОБА_2 , виїхала на вул. Антрацитівське шосе. Під час руху службового автомобіля по вул. Заньковецька м. Красний Луч на частині автошляху з пошкодженим та вкритим льодом покриттям автомобіль підкинуло і при цьому дізнавач ВД ОСОБА_1 вдарилась головою о дах транспортного засобу. Після чого остання почала скаржитися на головний біль і автомобіль рушив до міськвідділку.

Відповідачем 14 листопада 2013 року складено акт форми Н-1 про нещасний випадок та акт форми Н-5 від 14 листопада 2013 року, згідно яких нещасний випадок стався у період проходження позивачем служби під час виконання службових обов`язків.

Відповідно до копії довідки про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках серії 10 ААА № 126124 від 30 січня 2014 року, довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААА № 420953, позивачу з 28 жовтня 2014 року встановлена третя група інвалідності, огляд інваліда повторно, причина інвалідності «травма голови і шийного відділу хребта в 2005 року, пов`язана з виконанням службових обов`язків».

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 03 лютого 2014 року, позивач є інвалідом 3 групи.

Позивачеві у грудні 2014 року була виплачена одноразова грошова допомога у відповідності до абзацу другого підпункту 2 пункту 1 Постанови №707.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка висновків судів попередніх інстанції доводів учасників справи

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Донецького апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року відповідає, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Норми матеріального права в цій справі суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про міліцію» (у редакції від 02 лютого 2014 року; Закон втратив чинність 07 листопада 2015 року) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п`ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Положеннями абзацу першого підпункту 2 пункту 1 Постанови №707 передбачено, що інвалідам III групи виплачується одноразова грошова допомога у розмірі трирічного грошового забезпечення у разі установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ, органах державної податкової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю.

Виключний перелік службових обов`язків, які пов`язані з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, визначено пунктом 2 Постанови №707, до якого належить: несення постової чи патрульної служби; вчинення дій із забезпечення особистої безпеки громадян, захисту їх прав і свобод, законних інтересів; припинення або запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення кримінальних правопорушень і участь у їх розкритті та розшуку осіб, які їх вчинили; забезпечення безпеки дорожнього руху; участь у ліквідації наслідків аварії, пожежі, катастрофи, стихійного лиха та інших надзвичайних подій.

Водночас, абзацом другим підпункту 2 пункту 1 Постанови №707 передбачено виплату такої допомоги у разі настання інвалідності внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися у період проходження служби і не пов`язані із безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі зі злочинністю, - у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначається МСЕК.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі трирічного грошового забезпечення мають працівники міліції, яким установлена III група інвалідності і ця інвалідність настала внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю.

Так, судом апеляційної інстанції із Висновку за результатами службового розслідування за фактом отримання тілесних ушкоджень від 14 листопада 2013 року, затвердженого в.о. начальника Краснолуцького МВ ГУМВС України в Луганській області, встановлено, що травми, отримані позивачем виникли в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.

Відповідно до вимог пункту 3.8. Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затвердженого наказом МВС України 27 грудня 2002 року № 1346 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 січня 2003 року за № 83/7404, комісія з розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення) зобов`язана, зокрема, визначити, чи трапився нещасний випадок (у тому числі поранення) у період проходження служби при виконанні службових обов`язків (не пов`язаний з виконанням службових обов`язків) або в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю потерпілого в охороні громадського порядку, громадської безпеки або в боротьбі зі злочинністю; - скласти акт розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення) за формою Н-5* (додаток 4) у трьох примірниках, а також акт за формою Н-1* (НТ*) у п`яти примірниках і передати їх на затвердження керівнику підрозділу, який призначив комісію.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

На виконання пункту 3.8. наведеного вище Порядку Краснолуцьким МВ ГУМВС України у Луганській області складено акт від 14 листопада 2013 року форми Н-1 про нещасний випадок та акт форми Н-5 від 14 листопада 2013 року, згідно яких нещасний випадок стався у період проходження позивачем служби під час виконання службових обов`язків

Наведені акти не містять в собі висновків комісії з розслідування нещасного випадку про те, що нещасний випадок трапився в період проходження служби при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю позивача в охороні громадського порядку, громадської безпеки або в боротьбі зі злочинністю.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААА №420953, позивачу з 28 жовтня 2014 року встановлена третя група інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням службових обов`язків.

Тобто, висновок МСЕК також не містить в собі відомостей щодо настання у позивача інвалідності внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися під час виконання службових обов`язків, пов`язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю.

У зв`язку із чим, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що травми позивача пов`язанні із виконанні службових обов`язків безпосередньо пов`язаних з охороною громадського порядку та боротьбою зі злочинністю, оскільки зазначене спростовується наявними у справі доказами.

За таких обставин, колегія суддів Верховного Суду погоджується із судом апеляційної інстанції про те, що позивач не має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі трирічного грошового забезпечення.

Висновки викладені у цій постанові узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 8 липня 2014 року у справі №21-184а14 при застосуванні аналогічних норм права у подібних правовідносинах та Верховним Судом у постанові від 13 листопада 2019 року у справі №805/805/16-а.

Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку, суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі "Стреч проти Сполучного Королівства" (Stretch v. the United Kingdom, № 44277/98).

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic, № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Аналізуючи поняття «якість закону», Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» 9№ 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1) 6538/74 пункти 48-49); «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), № 8691/79, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), заява № 12963/87, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), № 42921/09, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскарженому судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Зважаючи на те, що особа, яка подає касаційну скаргу, звільнена від сплати судового збору, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 6 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

Н.В. Коваленко