Справа № 809/507/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10847/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Судової-Хомюк Н.М.,

Ільчишин Н.В.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Шумей М.В.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Івано-Франківську о 12 год. 52 хв. 22 липня 2019 року, повне судове рішення складено 25 липня 2019 року, у справі №809/507/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

05.04.2017 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної фіскальної служби України, просив визнати незаконним та скасувати наказ №474-о від 06.03.2017, поновити позивача на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що як і до реорганізації відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області, так і після реорганізації зазначеного відділу загальна кількість штатних посад не змінилася, оскільки скорочення штатної чисельності працівників не відбулося. Суд першої інстанції вказав, що на заступника начальника відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області покладалися такі ж самі завдання, як і на новостворений сектор протидії корупції в митній сфері відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не може бути звільнений за підпунктом «г» (через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі) пункту 64 Положення №114, оскільки відповідачем жодним чином не вживалися заходи для використання позивача на службі на іншій посаді. Суд першої інстанції вказав, що оскільки представником відповідача не надано доказів пропонування позивачу інших вакантних посад при попередженні про звільнення, доказів відмови позивача від подальшого проходження служби, а також доказів щодо відсутності можливості подальшого використання позивача на службі, тому відповідачами не було вжито заходів для реального фактичного працевлаштування позивача.

Не погоджуючись з рішенням суду першої, Державна фіскальна служба України подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 та прийняти нове, яким в позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції перекваліфіковано рішення атестаційної комісії в підставу звільнення позивача, тоді як підставою звільнення було скорочення посади заступника начальника відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області. Скаржник вказує, що виплата грошового забезпечення за час вимушеного прогулу здійснюється не більш як за один рік, крім того судом першої інстанції порушено порядок обчислення середньої заробітної плати. Скаржник зазначає, що позивача було попереджено про наступне вивільнення із зазначенням, що посади будуть запропоновані впродовж двох місяців за результатами засідання комісії. Вказує, що позивачу були запропоновані вакантні посади, однак він від таких відмовився. Зазначає, що в день звільнення позивач не повідомляв, що перебуває на лікарняному, не скаржився на здоров`я, в керівництва не відпрошувався, весь робочий день перебував на робочому місці.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, зазначив, що в день попередження про вивільнення вакантні посади не пропонувались, відповідачем не дотримано процедури звільнення, а тому накази про звільнення є незаконними. Вказує, що заява про поновлення на службі розглядалась більше одного року не з вини позивача.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, позивач та представник позивача щодо поданої апеляційної скарги заперечили, просили залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, Наказом Державної фіскальної служби України від 06.03.2017 №474-о «Про звільнення ОСОБА_1 » відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 №114 та пункту 7 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №236, у зв`язку із зміною організаційної структури та скорочення штату відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, звільнено з посади та податкової міліції Державної фіскальної служби України в запас (з поставкою на військовий облік) за підпунктом «г» пункту 64 (через скорочення штатів) при відсутності можливості подальшого використання на службі 10.03.2017 підполковника податкової міліції ОСОБА_1 (Т-992933), заступника начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС в Івано-Франківській області.

Підставою винесення вказаного Наказу слугували попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 28.12.2016, додаток до попередження про наступне вивільнення від 06.03.2017 №1, лист ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 06.03.2017 №829/8/09-19-04-31, наказ ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 20.12.2016 №1335 «Про введення в дію змін до організаційної структури та штатного розпису ГУ ДФС в області».

Листом за підписом в. о. начальника Головного управління внутрішньої безпеки Державної фіскальної служби України від 09.03.2017 №3234/с/99-99-22-06-14 ОСОБА_2 Ю.Я. повідомлено про винесення Наказу від 06.03.2017 №474-о та звільнення з посади 10.03.2017, запропоновано прибути до Державної фіскальної служби України для ознайомлення з вказаним наказом та отримання трудової книжки. Додатково поінформовано, що отримати трудову книжку можна через іншу особу, за дорученням, або за письмовою згодою про надіслання трудової книжки на зазначену у заяві адресу.

09.03.2017 в. о. начальника Головного управління ДФС в Івано-Франківській області видав наказ за №76-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України», яким оголошено Наказ від 06.03.2017 №474-о, обчислено вислугу років станом на 10.03.2017 у календарному обчисленні, строк календарної служби для виплати одноразової грошової допомоги, строк невикористаної відпустки, доручено начальнику відділу фінансування, бухгалтерського обліку та звітності головному бухгалтеру провести розрахунок із ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 з вказаним Наказом ознайомився 10.03.2017 о 16:06 під підпис вказавши, що з наказом на звільнення не згідний, так як звільнення відбувається у порушення вимог чинного законодавства.

Вважаючи Наказ від 06.03.2017 №474-о незаконними та таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо державної податкової служби та у зв`язку з проведенням адміністративної реформи в Україні» від 05.07.2012 № 5083-VI, з метою унормування правових, економічних та організаційних засад діяльності державної податкової служби, Податковий кодексу України доповнено розділом XVIIІ-2 «Податкова міліція», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до пункту 353.1 статті 353 якого особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі Положення №114) згідно з підпунктом «г» пункту 64 якого особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Пунктом 10 Положення № 114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачена у частині 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, норми якого застосовуються до спірних правовідносин субсидіарно, (далі - КЗпП України) заборона звільнення у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, за можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 1 квітня 2015 року (справа № 6-40цс15), власник є таким, що належно виконав вимоги частини 2 статті 40, частини 3 статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 13 листопада 2019 року (справа № 824/4/16-а), від 16 травня 2018 року (справа №807/2384/15), від 22 жовтня 2019 року (справа №819/1827/17).

Отже, виходячи з нормативного тлумачення статті 40, частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

При цьому, в разі змін в організаційній структурі юридичної особи публічного права звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату самої установи не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації. Коли йдеться про кількісне скорочення посад (штатних одиниць) роботодавець також повинен з`ясувати хто з цих працівників має переважне право на залишення на роботі.

Звільнення працівника на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу і за відсутності у звільненого переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі. Визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Водночас, кваліфікація як рівень досягнення компетентності є результатом навчання на певному рівні вищої освіти, який визначає здатність особи успішно здійснювати професійну діяльність у певній галузі.

Питання щодо працевлаштування та переважного права на залишення на роботі взаємопов`язані і якщо дійде до ухвалення рішення про звільнення працівника із займаної посади, то правова оцінка дотримання процедури цього звільнення стосуватиметься як того, чи виконав роботодавець обов`язок щодо працевлаштування, так і щодо того, чи врахував переважне право на залишення на роботі.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 26 червня 2019 року (справа №821/1225/16).

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз`яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як вбачається з матеріалів справи, Наказом Головного управління ДФС в Івано-Франківській області від 20.2.2016 № 1335 «Про введення в дію змін до організаційної структури та штатного розпису ГУ ДФС в області» введено в дію затверджені Головою ДФС України організаційну структуру ГУ ДФС в Івано-Франківській області із змінами, внесеними згідно з переліку змін №3 до організаційної структури; штатний розпис ГУ ДФС в Івано-Франківській області на 2016 рік, із змінами, внесеними згідно з переліку змін №8 до штатного розписку. Відділу по роботі з персоналом наказано здійснити комплекс заходів щодо призначення працівників номенклатури ГУ ДФС в Івано-Франківській області відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до переліку змін №8 до штатного розпису на 2016 рік ГУ ДФС в Івано-Франківській області кількість штатних посад відділу внутрішньої безпеки становить 8 посад, а саме: начальник відділу, заступник начальника відділу, старший оперуповноваженнй з особливо важливих справ 4 посади, старший оперуповноваженнй, головний державний ревізор-інспектор.

З метою забезпечення вимог, відповідно до затвердженого переліку змін №3 до організаційної структури на 2016 рік ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 01.12.2016 та затвердженого переліку №8 до штатного розпису на 2016 рік ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 01.12.2016, наказу ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 20.12.2016 №1335 ОСОБА_1 , заступника начальника відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області 28.12.2016 попереджено про наступне вивільнення із займаної посади та податкової міліції органів ДФС 01.03.2017 згідно з підпунктом «г» пункту 64 Положення про походження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв`язку з зміною організаційної структури та скороченням штату відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області, за відсутності можливості подальшого використання на службі.

Вказано у попередженні від 28.12.2016, що посади будуть запропоновані упродовж двох місяців за результатами засідання атестаційної комісії ГУВБ ДФС відповідно до Наказу ДФС від 04.09.2014 №109.

Як зазначено в попередженні, у відповідності до статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення (виведення) іншу роботу (посаду) не запропоновано.

Так, 12.01.2017 відбулось засідання атестаційної комісії Головного управління внутрішньої безпеки ДФС відповідно до протоколу якого до порядку денного включено здійснення добору кандидатів на посади у підрозділ внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області відповідно до затвердженого штатного розпису ГУ ДФС в Івано-Франківській області (доповідна записка Головного управління внутрішньої безпеки ДФС від 22.11.2016 №4148/99-99-22-06-18).

З вказаного питання слухали в.о. начальника ГУВБ ДФС Пащука А.В. який повідомив, що на виконання доповідної записки Головного управління внутрішньої безпеки ДФС від 22.11.2016 №4148/99-99-22-06-18, з метою підсилення заходів в Івано-Франківській області по протидії корупції в митній сфері, відбулися зміни у структурі відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС в Івано-Франківській області, а саме утворено сектор по протидії корупції в митній сфері за рахунок наявної штатної чисельності відділу, скорочено посади «заступник начальника відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС в Івано-Франківській області» та «старший оперуповноважений з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС в Івано-Франківській області». З метою забезпечення високого рівня професійної компетентності працівників, недопущення призначення на посади осіб, схильних до корупційних дій, складу атестаційної комісії ГУВБ ДФС на розгляд, з метою добору, подано перелік кандидатів на посади у підрозділи внутрішньої безпеки Головного управління ДФС в Івано-Франківській області відповідно до затвердженого 01.12.2016 штатного розпису, серед яких ОСОБА_1 .

На засіданні атестаційної комісії начальник відділу кадрової роботи ГУВБ ДФС зазначила, що ОСОБА_1 не пройшов обов`язкові процедури, визначені у доповідній записці ГУВБ ДФС від 22.11.2016 №4148/99-99-22-06-18 (тестування з психологічного вивчення інтелектуальних, морально-ділових, психологічних якостей особистості та перевірки знань антикорупційного, податкового, митного законодавства, правоохоронної діяльності, Кримінального та Кримінально процесуального кодексів України).

Ухвалено запропонувати підполковнику податкової міліції ОСОБА_1 посади старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у Полтавській області та старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ відділу оперативних заходів управління внутрішньої безпеки Головного управління ДФС у Луганській області.

08.02.2017 ОСОБА_1 ознайомився з попередженням та від запропонованих посад відмовився.

Додатком №1 від 06.03.2017 до Попередження про наступне вивільнення від 28.12.2016 ОСОБА_1 запропоновано наявні вакантні посади: старшого інспектора штабу оперативного управління ГУ ДФС в Івано-Франківській області, на час соціальної відпустки основного працівника ОСОБА_3 , старшого оперуповноваженого відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління ГУ ДФС в Івано-Франківській області, на час соціальної відпустки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Від запропонованих посад ОСОБА_1 відмовився.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано представником відповідача як і до реорганізації відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області, так і після реорганізації зазначеного відділу загальна кількість штатних посад не змінилася, оскільки скорочення штатної чисельності працівників не відбулося.

Окрім того, з аналізу Посадової інструкції заступника начальника відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області, Положення про відділ внутрішньої безпеки Головного управління ДФС в Івано-Франківській області та Положення про сектор протидії корупції в митній сфері відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області встановлено, що на заступника начальника відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області покладалися такі ж самі завдання, як і на завідувача новоствореного сектору протидії корупції в митній сфері відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області.

Оскільки, позивачу при попередженні про звільнення відповідачем не запропоновано посади у реорганізованій установі, а тому вірним є висновок суду першої інстанції, що позивач не може бути звільнений за підпунктом "г" (через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі) пункту 64 Положення №114.

ДФС України в силу законодавчих вимог зобов`язано було запропонувати позивачу вакантні посади з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.

Докази пропонування позивачу вакантних посад при попередженні про звільнення, відмови позивача від подальшого проходження служби, а також щодо відсутності можливості подальшого використання позивача на службі відповідачем суду не надано, що на переконання суду апеляційної інстанції є підставою вважати, що відповідачем не вжито заходів для реального фактичного працевлаштування позивача.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що в матеріалах справи відсутні відомості про проведення аналізу кваліфікації та продуктивності праці працівників відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області, як це передбаченого частиною 1 статті 42 КЗпП.

На підставі зазначено, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем при прийнятті рішення про звільнення з посади та винесення оскаржуваного наказу недотримано вимог трудового законодавства, адже вирішення питання про наявність у працівника переважного права на залишення на роботі є однією з гарантій від незаконного звільнення.

Щодо покликань скаржника на не проходження позивачем обов`язкових процедур, визначених у доповідній записці ГУВБ ДФС від 22.11.2016 №4148/99-99-22-06-18, та результатів засідання атестаційної комісії, то суд апеляційної інстанції зауважує, що позивача звільнено у зв`язку з скороченням штату відділу внутрішньої безпеки ГУ ДФС в Івано-Франківській області, а не через не проходження атестації.

При цьому, відповідно до пункту 47 Положення № 114 атестація осіб рядового і начальницького складу проводиться з метою вдосконалення діяльності органів внутрішніх справ, підвищення ефективності їх роботи, поліпшення добору, розстановки і виховання кадрів, стимулювання підвищення кваліфікації, ініціативності, творчої активності та відповідальності працівників за доручену справу, робляться висновки про відповідність займаній посаді, а не є дослідженням питання атестованих працівників щодо більшої кваліфікації чи продуктивності праці. Особа, яка проходить атестацію, не порівнюється з іншими працівниками. Щодо такої особи вирішується питання про відповідність її займаній посаді.

Згідно з статтею 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку вказує на незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених його прав, а тому суду першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо протиправності винесення наказу Державної фіскальної служби України № 474-о від 06.03.2017 та поновлення позивача на займаній посаді з 10.03.2017.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, суд першої інстанції, враховуючи середньоденний розмір грошового забезпечення позивача та період вимушеного прогулу, розгляд заяви про поновлення на роботі більше одного року, не з вини працівника, вірно визначив розмір грошового забезпечення, який слід стягнути з Державної фіскальної служби України на користь позивача за час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення оскаржуваного наказу про звільнення позивача із служби, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної фіскальної служби України залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 липня 2019 року у справі №809/507/17 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Н. М. Судова-Хомюк
Н. В. Ільчишин
Повне судове рішення складено 28.11.2019