Справа № 826/17264/18
Суддя: Добрівська Н.А.
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 листопада 2019 року № 826/17264/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючої судді - Добрівської Н.А.,

розглянувши в спрощеному провадженні адміністративну справу

за позовомФізичної особи - підприємця ОСОБА_1
доГоловного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового-повідомлення рішення та рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Головного управляння ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДФС України у м. Києві), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 13.04.2018, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання по єдиному податку з фізичних осіб у сумі 174 300,00 та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 43 575 грн, прийняте на підставі акта №1724/26-15-13-02-11/ НОМЕР_1 від 07.03.2018;

- визнати протиправним та скасувати рішення №1984/26-15-13-02-26/ НОМЕР_2 від 13.04.2018 про виключення з реєстру платників єдиного податку, прийняте на підставі акта №1724/26-15-13-02-11/ НОМЕР_1 від 07.03.2018.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що контролюючий орган приймаючи 13.04.2018 оскаржувані податкове повідомлення-рішення № та рішення №1984/26-15-13-02-26/ НОМЕР_2 про виключення з реєстру платників єдиного податку діяв всупереч та не у відповідності до вимог чинного податкового законодавства, оскільки висновки контролюючого органу, на підставі яких приймались вказані рішення, є необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам. При цьому зазначив, що при складанні декларації, бухгалтер помилково відніс до складу доходу позивача за 2017 рік суму коштів у розмірі 1 864 000,00 грн, надану йому у якості тимчасової, поворотної фінансової допомоги строком до 12 місяців, що суперечить вимогам підпункту 3 пункту 292.11 статті 292 Податкового кодексу України. Також, позивачем зазначено, що ним було надано уточнюючу податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2017 рік у якій виправлено описану вище помилку та наведено правильні звітні дані за результатами його діяльності у 2017 році. Крім того, позивач стверджує, що ним у повному обсязі повернуто отриману поворотну фінансову допомогу у передбачений договором термін.

Відповідач позовні вимоги не визнав, у своєму письмовому відзиві просив у задоволенні позову відмовити, оскільки позивачем, як платником єдиного податку порушено вимоги перебування на спрощеній системі оподаткування.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2018 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Одночасно даною ухвалою відмовлено в клопотанні позивача про розгляд справи за його участю або участю його представника.

07.02.2019, за результатами розгляду клопотання позивача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, ухвалою суду відмовлено у його задоволенні.

Ухвалою суду від 06.09.2019 у позивача витребувані додаткові докази у справі. Витребувані судом документи надійшли на адресу суду 07.10.2019.

На виконання вимог ухвали суду позивачем 07.10.2019 надані витребувані судом документи.

На підставі наданих сторонами документів і матеріалів судом встановлено наступне.

Між обслуговуючим кооперативом «АРТ ВИЛЛЬ» та позивачем було укладено договір про взаємодію №01-02/17 від 01.02.2017, згідно якого в рамках діючого договору, що представляє собою змішаний договір, по завданню Кооперативу Підприємець (позивач) зобов`язаний надавати наступні види послуг: юридичні послуги, інформаційно-консультативні послуги, послуги з організації будівництва будівель та споруд, послуги з організації перевезень товарів та вантажів, представницькі послуги, а Кооператив зобов`язаний своєчасно приймати та сплачувати вказані послуги в порядку, передбаченому діючим договором.

Згідно п.1.2 Договору в свою чергу Кооператив у рамках діючого договору зобов`язаний, за виникнення необхідності та за письмовою заявою Підприємця, надавати підприємцю тимчасову поворотну фінансову допомогу, строком до 12 місяців, та сумою до 3000000,00 грн. При виконанні цієї умови, Кідприємець зобов`язаний надавати Кооперативу послуги за максимально прийнятною та погодженою Кооперативом ціною, на умовах діючого договору.

Відповідно до підпункту 2.2.16 пункту 2.2. Договору Підприємець зобов`язується повернути надану Кооперативом тимчасову поворотну фінансову допомогу у строк не більше 12 місяців з моменту її отримання.

29.11.2017 позивач звернувся із заявою до обслуговуючого кооперативу «АРТ ВИЛЛЬ» щодо видачі поворотної фінансової допомоги в рамках договору про взаємодію №01-02/17 від 01.02.2017 у сумі 2000000,00 грн.

Обслуговуючий кооператив «АРТ ВИЛЛЬ» повідомив позивача листом №45/12 від 29.12.2017 про помилки у призначенні платежу «Оплата за услуги по Дог. №01-02/17 від 01.02.2017р., без ПДВ» та про вірні його призначення «Перерахування зворотної фінансової допомоги згідно дог. №01-02/17 від 01.02.2017. без ПДВ». Про що, також повідомлено обслуговуючий банк.

Поворотна фінансова допомога надана згідно зазначеного листа на загальну суму платіжних доручень 1 864 000,00 грн та перерахованих в період 01.12.2017 по29.12.2017.

У період з липня 2018 року по жовтень 2018 року поворотну фінансову допомогу повернуто позивачем у сумі 1 864 000,00 грн, що підтверджується відповідними квитанціями про перерахування коштів.

ГУ ДФС у місті Києві проведено камеральну перевірку податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця, за результатами якої складено Акт №1724/26-15-13-02-11/ НОМЕР_1 від 07.03.2018, в якому встановлено порушення:

- підпункту 3 пункту 293.8 статті 293 Податкового кодексу України зі змінами та доповненнями, а саме платники єдиного податку третьої групи (фізичні особи-підприємці), які перевищили у податковому (звітному) періоді обсяг доходу, визначений для таких платників у пункті 291.4 ст. 291 цього Кодексу, до суми перевищення застосовують ставку єдиного податку у розмірі 15 відсотків;

- пункту 296.6 статті 296 Податкового кодексу України, а саме, сума перевищення обсягу доходу відображається у податковій декларації за податковий (звітний) період, у якому відбулося таке перевищення.

Не погоджуючись із висновками акта перевірки, позивач надав на нього заперечення.

За результатами розгляду заперечень на акт перевірки, відповідач листом від 11.04.2018 №16550/Г/26-15-13-02-15 висновки до акта камеральної перевірки №1724/26-15-13-02-11/ НОМЕР_1 від 07.03.2018 залишив без змін.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 13.04.2018, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання по єдиному податку з фізичних осіб у сумі 174 300,00 та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 43 575,00 грн.

Також, ГУ ДФС у місті Києві проведено камеральну перевірку щодо порушення платником єдиного податку вимог перебування на спрощеній системі оподаткування, за результатами якої складено акт №47/26-15-13-02-27/ НОМЕР_1 від 07.03.2017, в якому встановлено порушення, за які передбачено анулювання відповідно до підпункту 299.10.3 пункту 299.10 статті 299 Податкового кодексу України у випадках визначених абзацом третім підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 (у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку третьої групи).

Не погоджуючись із висновками вказаного акта перевірки, позивач подав на нього заперечення.

За результатами розгляду заперечень на акт перевірки, відповідач листом від 11.04.2018 №16551/Г/26-15-13-02-15 висновки до акту камеральної перевірки №47/26-15-13-02-27/ НОМЕР_1 від 07.03.2017 залишив без змін.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято рішення №1984/26-15-13-02-26/ НОМЕР_2 від 13.04.2018 про виключення позивача з реєстру платників єдиного податку.

Не погоджуючись із податковим повідомленням-рішенням № від 13.04.2018 та рішенням №1984/26-15-13-02-26/ НОМЕР_2 від 13.04.2018 про виключення з реєстру платників єдиного податку, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку до Державної фіскальної служби України.

Рішенням про результати розгляду скарги №10065/Г/99-99-11-02-01-14 від 12.07.2018 ДФС України скаргу позивача залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення № від 13.04.2018 та рішення №1984/26-15-13-02-26/ НОМЕР_2 від 13.04.2018 про виключення з реєстру платників єдиного податку - без змін.

Позивач, наполягаючи на протиправності оскаржуваних рішень відповідача, звернувся до суду із даним позовом.

Ознайомившись з письмово викладеними позиціями учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов і заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, при вирішенні питання щодо правомірності дій і рішень відповідача, враховує наступне.

Підпунктом 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України зазначено, що поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Пунктами 292.1, 292.3 статті 292 Податкового кодексу встановлено, що доходом платника єдиного податку є: для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

До суми доходу платника єдиного податку включається вартість безоплатно отриманих протягом звітного періоду товарів (робіт, послуг).

Безоплатно отриманими вважаються товари (роботи, послуги), надані платнику єдиного податку згідно з письмовими договорами дарування та іншими письмовими договорами, укладеними згідно із законодавством, за якими не передбачено грошової або іншої компенсації вартості таких товарів (робіт, послуг) чи їх повернення, а також товари, передані платнику єдиного податку на відповідальне зберігання і використані таким платником єдиного податку.

Датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку у грошовій (готівковій або безготівковій) формі, дата підписання платником єдиного податку акта приймання-передачі безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 3 пункту 292.11 статті 292 Податкового кодексу України до складу доходу, визначеного цією статтею, не включаються: суми фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, отриманої та поверненої протягом 12 календарних місяців з дня її отримання, та суми кредитів.

При перевірці правильності визначення доходів за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, відображених у податковій декларації платника єдиного податку фізичної особи - підприємця за 2017 рік, з даними про суми доходів, визначеними в ході перевірки встановлено перевищення позивачем граничного обсягу доходу, передбаченого пунктом 291.4 статті 291 Податкового кодексу України (5 000 000,00 грн), для перебування на спрощеній системі оподаткування, на загальну суму 1 743 000,00 грн (дохід отриманий платником податку за 2017 рік 6 743 000,00 грн - 5 000 000,00 грн).

У позовній заяві позивач зазначив, що при складанні декларації платника єдиного податку № від 16.01.2018, бухгалтер помилково відніс до складу доходу позивача за 2017 рік суму коштів у розмірі 1 864 000,00 грн, надану у якості тимчасової, поворотної фінансової допомоги строком до 12 місяців.

Також, позивачем зазначено, що станом на 03.04.2018 ним у відповідності до вимог діючого податкового законодавства (пунктів 50.1 та 50.2 статті 50 Податкового кодексу України) було надано уточнюючу податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2017 рік у якій виправлено описану вище помилку та наведено правильні звітні дані за результатами його діяльності у 2017 році.

Згідно з пунктами 50.1, 50.2 статті 50 цього Кодексу передбачено, у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків, який самостійно виявляє факт заниження податкового зобов`язання минулих податкових періодів, за винятком випадків, установлених пунктом 50.2 цієї статті, зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку (пункт 50.1).

Платник податків під час проведення документальних планових та позапланових виїзних перевірок не має права подавати уточнюючі розрахунки до поданих ним раніше податкових декларацій за будь-який звітний (податковий) період з відповідного податку і збору, який перевіряється контролюючим органом (пункт 50.2).

Аналізуючи застосування вищезазначених норм свідчить про можливість їх тлумачення з урахуванням приписів підпунктів 75.1.1, 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, за якими контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи, про що зазначено пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України.

Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального згідно підпункту 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 цього кодексу.

Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок (підпункт 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України).

Отже, наведені правові норми дають підстави для висновку про те, що приписи пункту 50.2 статті 50 Податкового кодексу України не позбавляють платника податків права подання уточнюючих розрахунків під час проведення камеральної перевірки.

Відтак, встановлені цією нормою (пункт 50.2 статті 50 Податкового кодексу України) під час проведення документальних планових та позапланових виїзних перевірок застереження на камеральні перевірки не розповсюджується, оскільки передбачалися під час проведення документальних планових та позапланових виїзних перевірок.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 25.04.2019 (справа № 820/1491/16).

Також, згідно з пунктом 3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління НБУ від 21.01.2004 за №22 (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), одним з таких інструментів є платіжне доручення, форма якого встановлюються Національним банком України (пункт 6 частини 1 статті 7, пункт 17.1 статті 17 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні») і обов`язковим реквізитом якого є «призначення платежу», який заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Цим же пунктом встановлено, що повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу». Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність установленим вимогам лише за зовнішніми ознаками.

Пунктом 1.7 зазначеної Інструкції (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Згідно пункту 1.8 даної Інструкції (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) платники та стягувачі оформляють доручення/розпорядження про списання коштів з рахунків на відповідних бланках розрахункових документів, форма та порядок оформлення яких визначаються цією Інструкцією.

З системного правового аналізу наведених норм вбачається, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, особі, що здійснює відповідний платіж.

Водночас, відповідно до пункту 2.29 зазначеної Інструкції (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), платник має право в будь-який час до списання платежу з рахунку відкликати з банку, що його обслуговує, платіжні доручення в порядку, визначеному внутрішніми правилами цього банку. Платіжні доручення відкликаються лише в повній сумі. Для цього платникові необхідно подати до банку, що його обслуговує, документ на відкликання (пункт 23.1 статті 23 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»). Таке відкликання здійснюється у порядку, визначеному внутрішніми правилами банку, і виключно у повній сумі.

Тобто до списання грошових коштів з рахунку платник наділений правом змінити реквізит «Призначення платежу» шляхом відкликання платіжного доручення.

У випадку, якщо грошові кошти вже були списані з рахунку платника та зараховані на рахунок отримувача, переказ набуває статусу завершеного (пункт 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Тобто з моменту перерахування грошових коштів на рахунок отримувача обов`язок банку з виконання доручення платника вважається виконаним. Внесення змін до призначення платежу такого платіжного доручення є неможливим. А питання уточнення інформації, вказаної у реквізиті «Призначення платежу» виконаного платіжного доручення вирішується сторонами у порядку, узгодженому між ними, без участі банку.

Зазначене підтверджується листом Національного Банку України від 09.06.2011 за №25-111/1438-7141 «Про заміну інформації у реквізиті «Призначення платежу», яким встановлено, що після списання коштів з рахунку платника питання щодо уточнення інформації, зазначеної у реквізиті «Призначення платежу», вирішується між сторонами без участі банку.

Отже, платник не позбавлений законодавцем права на обрання шляхів здійснення своєї господарської діяльності у межах цивільного законодавства. Визначальним у змісті наведених законодавчих норм, якими регулюються правильність заповнення платіжного доручення, є те, що вони регулюють правовідносини між банком та платником, у той час, як зміна волевиявлення у розпорядженні коштами є господарськими правовідносинами та визначається цивільно-правовими угодами, укладеними між сторонами.

При цьому, слід враховувати, що оподаткування поворотної фінансової допомоги, отриманої позивачем, регулюється приписами підпункту 165.1.31 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Так, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається, зокрема, основна сума поворотної фінансової допомоги, що отримується платником податку. Законодавче визначення поворотної фінансової допомоги закріплене у підпункті 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), а саме поворотну фінансову допомогу визначено як суму коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.

Поняття поворотної фінансової допомоги та фінансового кредиту визначаються підпунктами 14.1.257, 14.1.258 пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України.

При цьому дані поняття використовуються для застосування податкового законодавства.

Водночас за своєю правовою природою такі правовідносини є цивільно-правовими і регулюються главою 71 книги 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно частини першої статті 1046 ЦК України «за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості».

Отже, з моменту отримання запозичених коштів позичальник набуває право власності на них і вправі використовувати їх на власний розсуд, в тому числі і для поповнення своїх обігових коштів для здійснення підприємницької діяльності.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку, що суми поворотної фінансової допомоги (тобто позики), яка перебуває у власності платника єдиного податку - позичальника строком до 12 місяців не включається до складу доходу, який підлягає оподаткуванню.

Таким чином, позивачем було укладено договір взаємодії, згідно якого позивачу було надано саме поворотну фінансову допомогу - грошові кошти для власних потреб, тоді як положеннями пункту 292.11 статті 292 Податкового кодексу України (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до складу доходу, визначеного цією статтею, не включаються: суми фінансової допомоги, наданої на поворотній основі (у розумінні підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), отриманої та поверненої протягом 12 календарних місяців з дня її отримання. Тобто нормами податкового законодавства передбачена чітка ідентифікація таких коштів для визначення їх саме як - поворотна фінансова допомога.

Контролюючому органу позивачем були надані до заперечень на акт перевірки та до скарги до ДФС України, копії документів, що підтверджують надання поворотної фінансової допомоги, а саме: договір про взаємодію №01-02/17 від 01.02.2017, заяву від 29.11.2017 до обслуговуючого кооперативу «АРТ ВИЛЛЬ» щодо видачі поворотної фінансової допомоги в рамках договору про взаємодію №01-02/17 від 01.02.2017 у сумі 2 000 000,00 грн; платіжні доручення, якими перераховано поворотну фінансову допомогу; лист №45/12 від 29.12.2017, яким ОК «АРТ ВИЛЛЬ» повідомив позивача про помилки у призначенні платежу; квитанція про підтвердження надання уточнюючої декларації.

Так, згідно із визначенням, наведеним в частині першій статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України).

Достовірними, в силу частини першої статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно частини першої статті 76 цього Кодексу достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Оскільки контролюючим органом не було належним чином перевірено наведені вище факти, його висновок про перевищення позивачем протягом календарного року (2017) встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку третьої групи, визнається судом не доведеним, у зв`язку з чим, рішення ГУ ДФС у м. Києві №1984/26-15-13-02-26/ НОМЕР_2 від 13.04.2018 про виключення позивача з реєстру платників єдиного податку підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене в сукупності та виходячи із встановлених судом обставин, оцінивши надані позивачем та відповідачем докази в контексті вимог законодавства, суд дійшов висновку про недоведеність відповідачем - суб`єктом владних повноважень правомірності своїх рішень. З огляду на зазначене, позовні вимоги позивача визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Керуючись ст.ст.2, 5, 7-11, 19, 73-77, 79, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 13.04.2018.

Визнати протиправним та скасувати рішення №1984/26-15-13-02-26/ НОМЕР_2 від 13.04.2018 «Про виключення з реєстру платників єдиного податку».

Стягнути на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 940 (три тисячі дев`ятсот сорок) гривень 75 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (, адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення набирає законної сили у порядку, встановленому в ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено протягом 30 днів з моменту складення повного тексту до суду апеляційної інстанції в порядку, визначеному ст.ст.293, 296, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням підпункту 15.5 пункту 15 частини першої Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції згідно з Законом України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII.

Суддя: Н.А. Добрівська