Справа № 240/10975/19
Суддя: Гурін Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Житомир справа № 240/10975/19

категорія 111031101

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гуріна Д.М.,

секретар судового засідання Шуляк О.Ю.,

за участю: представника позивача - Гуманкова В.І.,

представника відповідача - Можарівського М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

9 жовтня 2019 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) із позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області (вул.Юрка Тютюнника, 7, м.Житомир, 10008, ), у якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №0-0625, №0-0625, №0-0625 від 20 червня 2019 року, з підстав їх неправомірності.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 20 червня 2019 року Головним управлінням ДФС у Житомирській області на ім`я позивача винесено податкові повідомлення-рішення №0-0625, №0-0625, №0-0625, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем на податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2016-2018 роки на загальну суму 58124,47 грн. На думку позивача, відповідач протиправно прийняв оскаржувані податкові повідомлення-рішення, оскільки згідно з пунктом 266.2.2 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі цехи, складські приміщення промислових підприємств, а належні позивачу частини промислової будівлі виробничого приміщення корпусу №101 приміщення 36-43, що знаходяться за адресою: м АДРЕСА_2 (основна частина корпусу належить ВАТ "Вібросепаратор" і є його основними виробничими потужностями), відносно яких винесено оскаржувані податкові повідомлення-рішення та власником яких є позивач, призначені для використання безпосередньо у промисловості та є виробничими приміщеннями, а тому відповідно пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. За вказаних підстав позивач вважає такі повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а тому звернувся до суду за захистом своїх прав.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 20 листопада 2019 року на 12:00.

12 листопада 2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на адміністративний позов (а.с.33-35). В якому в обґрунтування заперечень відповідачем зазначено, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. У межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов - приміщення корпусу №101 (прим. 36-43), яке є приватною власністю фізичної особи ОСОБА_1 , відноситься до будівель промисловості. Однак, об`єкт нерухомості, який на праві власності належить позивачу, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2,2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, оскільки знаходиться не у власності промислового підприємства.

19 листопада 2019 року на адресу суду від позивача надійшла заява на відзив (а.с.57-58).

У підготовче засідання прибули представник позивача та представник відповідача.

У підготовчому засіданні суд ухвалою від 20 листопада 2019 року, постановленою у порядку статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України без виходу до нарадчої кімнати, закрив підготовче провадження та перейшов до розгляду справи по суті, що внесено секретарем до протоколу судового засідання від 20 листопада 2019 року.

Представник позивача у судовому засіданні 20 листопада 2019 року заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, що зазначені у позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог пояснив, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить частина виробничого приміщення корпусу №101, основна частина вказаного корпусу належить ПАТ "Вібросепаратор" і є його основними виробничими потужностями. Таким чином на думку представника позивача приміщення, що належить на праві власності позивачу віднесено до будівель промисловості та не може бути об`єктом оподаткування у розумінні підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Аналогічної думки дійшов Верховний Суд у постанові від 31 січня 2018 року у справі №822/2624/16. Крім того, на думку представника позивача положення статті 266 Податкового кодексу України є дещо дискримінаційними стосовно ОСОБА_1 , як власника промислової нерухомості (виробничого приміщення) оскільки дана норма закону (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 256 Податкового кодексу України) не містить формулювання, яке би давало можливість зробити однозначний висновок про те, що не є об`єктом оподаткування лише ті будівлі промисловості, які належать промисловим підприємствам, які від сплати податку звільняються.

Представник відповідача у судовому засіданні 20 листопада 2019 року проти заявлених вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, що зазначені у відзиві на адміністративний позов.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником приміщення корпусу АДРЕСА_3 (прим. АДРЕСА_4 ) АДРЕСА_2 (а.с.10-11).

20 червня 2019 року ГУ ДФС в Житомирській області прийнято податкові повідомлення-рішення №0-0625 на суму 11952,77 грн, №0-0625 на суму 13878,40 грн та №0-0625 на суму 32293,30 грн, якими ОСОБА_1 нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік, по об`єкту, який знаходиться у власності позивача, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.18-20).

Не погодившись із податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Правовідносини у даній справі регулюються нормами Податкового кодексу України у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин.

Статтею 266 Податкового кодексу України встановлено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відповідно до пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Згідно з підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Посадовими особами ГУ ДФС у Житомирській області відповідно до вимог чинного законодавства визначено базу оподаткування об`єкта нежитлової нерухомості, який перебуває у власності позивача, на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (копія інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотеки, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта а.с.37-39). Зокрема, у власності позивача знаходяться об`єкти нерухомості за адресою: м.Житомир, вул.Баранова, 93, а саме: приміщення корпусу №101 загальною площею 867,4 кв.м.

Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1, пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України).

Рішенням 47 сесії 6 скликання Житомирської міської ради від 10 червня 2015 року №932 «Про місцеві податки» встановлено на території м.Житомира податок на майно, зокрема затверджено Положення про порядок обчислення та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки».

Підпунктом 6.4 пункту 6 зазначеного рішення встановлено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості комерційного призначення для фізичних осіб на 2015 рік у розмірі 1 відсоток (а.с. 45).

Відповідно до абзацу «г» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 Податкового кодексу України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Стосовно доводів позивача, що відповідно до підпункту "є підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України належна частина нежитлового приміщення відноситься де будівель промисловості і не є об`єктом оподаткування, суд зазначає наступне.

Тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами «е» та «і», на відміну від пункту «є». Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування («д»), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу («е»), сільськогосподарський товаровиробник («ж»), громадські організації інвалідів та їх підприємства («з»), релігійні організації («и»), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання («г»), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів («і»), будівлі промисловості («є») тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що нежитлова будівля (приміщення корпусу №101 (прим. 36-43), що належить позивачу відноситься до будівель промисловості.

Однак, говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях В «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», С «Переробна промисловість», Б «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», Е «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та Б «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Незалежно від господарського спрямування діяльності підприємства, визначальними для поняття «підприємство» є статус юридичної особи, відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та наявність печатки.

Позивач же за даними Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не є ні фізичною особою-підприємцем, ні юридичною особою.

Наведені положення дають суду підстави для висновку, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

У межах спірних відносин не дотримана умова щодо власності промислових підприємств, оскільки приміщення корпусу №101 (прим. 36-43) є приватною власністю фізичної особи ОСОБА_1 .

Відтак, об`єкт нерухомості, який на праві власності належить позивачу, не підпадає під дію пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №806/2461/17 (адміністративне провадження №К/9901/27759/18) та від 15 травня 2018 року у справі №806/2676/17 (адміністративне провадження №К/9901/28719/18), від 11 грудня 2018 року у справі №819/314/18.

Стосовно доводів позивача про те, що належне йому приміщення корпусу №1 не є відокремленою будівлею і входить до складу загальної будівлі головного виробничого корпусу АДРЕСА_5 101, що належить ПАТ «Вібросепаратор», а відтак звільняється від оподаткування, суд зазначає наступне.

Як вже було зазначено вище, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з Витягом «Про державну реєстрацію прав» за №30057132 від 24 травня 2011 року приміщення корпусу №101 (прим. 36-43), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 , належить на праві власності (форма власності - приватна) громадянину ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів №5373 від 17 травня 2011 року (а.с.10-11).

Тобто, позивач на праві власності володіє, користується та розпоряджається вказаним майном, є єдиним власником цього приміщення та особою, відповідальною за справляння податків та зборів з вказаного об`єкта нерухомості.

Приміщення корпусу №101 (прим. 36-43), яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 та власником, якого є позивач не має ніякого відношення до ПАТ «Вібросепаратор» та до господарської діяльності зазначеного підприємства, оскільки ПАТ «Вібросепаратор» є окремою юридичною особою і ототожнення нерухомого майна, а саме приміщення корпусу №101 (прим. 36-43), яке належить позивачу, з нерухомим майном ПАТ «Вібросепаратор» є помилковим, так як належить іншому власникові, який є окремим суб`єктом правовідносин у сфері справляння податків та зборів.

Щодо посилань представника позивача на висновки, що викладені у постанові Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі №822/2624/16, то суд не приймає їх до уваги, оскільки зазначає, що у вказаній справі предметом розгляду була діяльність як раз таки особи, яка була зареєстрована фізичною особою-підприємцем та використовувала належне їй на праві власності приміщення скотобійні у виробництві м`ясної продукції, тобто за призначенням у промисловому виробництві.

У матеріалах справи наявні копії договорів оренди об`єкта нерухомості та акти прийому-передачі приміщення в оренду згідно з якими ОСОБА_1 здає належне йому приміщення в оренду ФОП ОСОБА_2 та ТОВ "НТК-Степ" (а.с.77-94).

На підставі наведеного суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 належне йому нежитлове приміщення здає в оренду і не використовує його для виробничої діяльності.

Використання приміщення орендарями у виробничій діяльності не спростовує того факту, що ОСОБА_1 не є підприємцем та отримує дохід від належного йому приміщення не в результаті промислової діяльності, а в результаті здачі його в оренду, що не охоплюється поняттям промислової діяльності.

Стосовно доводів позивача щодо дискримінаційності положень статті 266 Податкового кодексу та необхідності застосування до даних правовідносин судової практики ЄСПЛ, то суду зазначає, наступне.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" від 6 грудня 2012 року №5207-VI дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 256 Податкового кодексу України діє як правова норма, що встановлена законодавцем.

Вона не є дискримінаційною, оскільки метою її прийняття було стимулювання промислового виробництва шляхом звільнення промисловців від оподаткування належних їм будівель промисловості.

Як вже було встановлено судом, позивач не є підприємцем та належне йому приміщення не використовує у промисловому виробництві, а використовує його з комерційною метою, тобто з метою отримання орендної плати від здачі в оренду належного йому на праві власності приміщення, тому повинен сплатити за нього податок на загальних умовах.

Стосовно застосування до даних правовідносин наведеної позивачем практики Європейського Суду з прав людини, то суд зазначає, що висновки, зазначені у наведених позивачем рішеннях ЄСПЛ не можуть бути застосовані до правовідносин, що стосуються встановлення законодавцем порядку справляння податків і зборів.

Частиною 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (частина 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).

Положеннями статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність прийнятих повідомлень-рішень від 20 червня 2019 року №0-0625, №0-0625, №0-0625, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Зважаючи на відсутність судових витрат у цій адміністративній справі та на відмову у задоволенні позову, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Житомирській області (вул.Юрка Тютюнника, 7, м.Житомир, 10008, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №0-0625, №0-0625, №0-0625 від 20 червня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп.15.5 п.15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складене 29 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Д.М. Гурін