Справа № 1.380.2019.000827
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року № 857/9835/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сеника Р.П., Шевчук С.М.

за участю секретаря судового засідання Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 5 серпня 2019 року, ухвалене суддею Гуликом А.Г., 12:14:27 год, м. Львів, дата складання повного тексту рішення 9 серпня 2019 року, у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-

В С Т А Н О В И В:

21.02.2019 року позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області, в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ3375/451/АВ/ФС від 28.12.2018.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 5 серпня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач допустила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, чим порушила вимоги ч.ч.1,3 ст.24 КЗпП України.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач провів інспекційне відвідування на підставі наказу №2846-П від 28.11.2018, прийнятого у порядку, передбаченому Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» та Порядку №295, за наявності достатніх підстав.

Щодо доводів позивача про обов`язковість врахування преюдиційного факту, встановленого в постанові Галицького районного суду м. Львова від 25.01.2019 у справі №461/38/19 в частині відсутності події адміністративного правопорушення, вчиненого позивачем, суд першої інстанції зазначає обставини, які встановлені у вказаній постанові не мають преюдиційного значення при розгляді справи, оскільки така справа розглянута за наслідками порушення норм КУпАП, а предметом позову у справі №1.380.2019.000827 є постанова, винесена на підставі положень КЗпП України. Таким чином, суд повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Суд першої інстанції зазначає, що згідно із затвердженою формою постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами вбачається, що така виноситься на підставі, зокрема, акта інспекційного відвідування. Таким чином, інспектори праці мають право виносити постанову про накладення штрафу на підставі акта інспекційного відвідування.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його постановленим з порушенням норм матеріального права, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 оскаржила його, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 5 серпня 2019 року та прийняти постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що відповідно до договору від 03.01.2018 року, укладеного між нею та Українським Католицьким Університетом, який діяв на час проведення інспекційного відвідування та винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу, замовник в порядку та на умовах, визначених цим договором, доручає, а виконавець бере на себе зобов`язання надавати замовникові послуги з доставки готової їжі. Таким чином це підтверджує, що їжу фізична особа-підприємець ОСОБА_1 готує в іншому місці (за місцем реєстрації ФОП), а в УКУ привозить готову їжу. Отже, все, що відбувається з їжею у приміщенні Українського католицького університету, а також прибирання їдальні, миття посуду - належить до обов`язків, а тому відповідальності УКУ , а не фізична особа-підприємець ОСОБА_1 .

Крім того, згідно довідки ГО «Лярш-ковчег» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є волонтерами даної організації та допомагають неповносправним, в тому числі у їдальні. Отже, даний доказ в сукупності з договором про надання послуг від 03.01.2018 року підтверджує відсутність правовідносин між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та даними громадянками.

Апелянт звертає увагу, що інспекційне відвідування позивача призначене на підставі повідомлення невідомої особи в електронному листі, адресатом якого є начебто «Ігор Мазур» до відповідача про можливе використання праці незареєстрованих осіб в їдальні Українського католицького університету. Такий електронний лист скеровувався двічі, і жодного разу фізична особа-підприємець ОСОБА_1 не була згадана. Стверджує, що оскільки, законодавством України закріплено, що звернення громадян, з яких неможливо встановити авторство (анонімні) розгляду не підлягають, а відповідно, на інформацію, отриману з таких звернень встановлене обмеження.Жодним спеціальним законом не надано відповідачу право розглядати анонімні звернення громадян та використовувати їх в якості підстави для проведення інспекційного відвідування.

Вказує на те, що жодними належними та допустимими доказами не доведено факт існування між сторонами - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 трудових відносин. Вважає, що пояснення, надані гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перевіряючій не можуть братись судом до уваги, оскільки одержані з порушенням порядку, який встановлений законом.

Також, апелянт звертає увагу, що постановою Галицького районного суду м.Львова від 25.01.2019 у справі №461/38/19 провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 адміністративної відповідальності за ч.3 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи.

Як встановлено судом першої інстанції, 28.11.2018 Головне управління Держпраці у Львівській області на підставі наказу від 28.11.2018 №2846-П видало направлення №2649 для проведення інспекційного відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин з найманими працівниками.

У період з 28.11.2018 по 29.11.2018 проведено інспекційне відвідування у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , за результатами якого складено акт інспекційного відвідування №ЛВ3375/451/АВ від 29.11.2018, в якому зафіксовано порушення вимог ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України. На усунення виявленого порушення винесено припис №ЛВ3375/451/АВ/П від 07.12.2018.

На підставі акта інспекційного відвідування відповідач виніс постанову про накладення штрафу №ЛВ3375/451/АВ/ФС від 28.12.2018 за абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів від 26.04.2017 № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»» (далі - Порядок № 295) визначено порядок-процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю.

Відповідно до п.19 Порядку, за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

За приписами ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем порушено ч.3 ст.24 КЗпП України в частині фактичного допуску до роботи працівників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника, та порядок повідомлення територіального органу ДФС про прийняття працівника на роботу, за що на неї покладено штраф на підставі ч.1, абз. 2 ч. 2ст. 265 КЗпП України.

Згідно з п.27 Порядку №295, у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю, передбачених ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, визначено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509, у п. 2 якого визначено, що штрафи накладаються Головою управління Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі:

- рішення суду про оформленім трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

- акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу;

- акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору про надання послуг від 03.01.2018, укладеного між релігійною організацією «Український католицький університет Української Греко-Католицької Церкви» та позивачем, остання бере на себе зобов`язання надавати послуги з доставки готової їжі для студентів, працівників, а також на фуршети, семінари та аналогічні заходи.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в письмових поясненнях від 28.11.2018, наданих інспекторам праці, зазначили, що допомагають 2-3 години в день роздавати їжу та прибирати, працюють з 01.11.2018. Позивач в письмових поясненнях від 28.11.2018, наданих інспекторам праці, зазначила, що працює за адресою АДРЕСА_1 . За робочими місцями на даний час на роздачі працює ОСОБА_5 , ОСОБА_6 допомагає на касі.

Разом з тим, позивач в позовній заяві не посилається на те, що відповідні пояснення у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відбиралися під будь-яким тиском чи впливом з боку інспекторів відповідача.

Відтак, апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 одержані в порядку, встановленому законом, а тому є допустимими доказами. Позивач не надав жодних належних та допустимих доказів, які давали б підстави вважати, що її пояснення, а також пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виконані не ними особисто, а іншою особою.

Отже, зібрані у справі докази є належними, достовірними та допустимими, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку, що позивач допустила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, чим порушила вимоги ч.ч.1,3 ст.24 КЗпП України.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що немає підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про подвійну відповідальність є необґрунтованими, з огляду на таке.

Ключовим правовим питанням, щодо якого виник спір, є можливість одночасного притягнення підприємця до відповідальності за ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України та ч. 3 ст. 41 Кодексу України по адміністративні правопорушення за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Абзацом 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

За змістом ч.ч. 3, 4 ст.265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено такожКодексом України про адміністративні правопорушення, а саме: в ч. 3 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Тобто, ч.2 ст.265 КЗпП України і ч.3 ст.41 Кодексу про адміністративні правопорушенняУкраїни передбачено відповідальність для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

При цьому, штраф за ч. 2 ст. 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за ч.3ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушенняє адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Оскільки постановою Галицького районного суду м. Львова від 25.01.2019 у справі №461/38/19 позивача до відповідальностіне притягнуто за порушення ч. 3 ст. 41 КУпАП, натомість 28.12.2018 її притягнуто до відповідальності постановою Головного управління Держпраці у Львівській областіна підставі абзацу 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, то подвійне притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення в даному випадку відсутнє.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, оскільки суд всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, висновок суду є правильними.

Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що національнеправо повинновідповідатипоняттю«законність», визначеномуКонвенцією,якавимагає,щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким,щоб дозволити особі,у разі потреби - з належною консультацією,передбачати певною мірою за певних обставин наслідки,які може спричинити такадія(див. рішенняусправах«S.W.протиСполученого Королівства»,серія A,N 335-В,с.41-42, п. 35-36, та, «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства (№ 1)»,серія A, № 30,с.31,п.49,і «Галфорд проти Сполученого Королівства»).

Крім того, Європейський суд з прав людини зазначив, що втручання держави вважатиметься «необхідним в демократичному суспільстві» із законною метою, якщо воно відповідає «нагальній соціальній потребі», зокрема якщо воно є співмірним щодо законної мети, яка переслідується, а також якщо причини, на які посилаються національні органи влади для виправдання такого втручання, є «доречними та достатніми» (див., наприклад, справу «Костер проти Сполученого Королівства» (Coster v. the United Kingdom), № 24876/94, п. 104, рішення; справа«С. і Марпер проти Сполученого Королівства» (S. and Marper v. еhe United Kingdom)(Велика Палата), №№ 30562/04 та 30566/04, п. 101).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), №Проніна проти України№ (заява № 63566/00; пункт 23) та №Серявін та інші проти України№ (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.243, ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 5 серпня 2019 рокуу справі №1.380.2019.000827 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді Р. П. Сеник
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 27.11.2019.