Справа № 420/3418/19
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/3418/19
Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Косцової І.П.,

суддів - Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.

за участі секретаря - Стефанцевої Ю.П.

представника апелянта - Ребець Ю.Є.

представника позивача - Нан Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним висновку від 09.11.2018 року, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - ГУ ДМС в Одеській області), Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області (далі - Київський РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати висновок ГУ ДМС в Одеській області від 09.11.2018 р. за результатами службової перевірки підстав видачі довідки про реєстрацію громадянином України з наступною видачею паспорта громадянина України ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Київський РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області оформити та видати ОСОБА_1 паспорт громадянина України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржуваний висновок є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки громадянство України він набув у встановленому порядку, підстави для позбавлення його громадянства відсутні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019р., ухваленого за правилами загального позовного провадження, позов задоволено.

Суд визнав протиправним та скасував оскаржуваний висновок та зобов`язав Київський РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області оформити та видати позивачу паспорт громадянина України.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що міграційний орган не зазначив, які саме порушення допущено позивачем під час оформлення паспорта громадянина України. Натомість, усі доводи відповідача ґрунтуються лише на можливих помилках суб`єкта владних повноважень під час здійснення ним своїх владних функцій.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ГУ ДМС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати ухвалене рішення та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник Управління зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті рішення у справі не врахував, що процедура набуття позивачем громадянства України проведена ВГІРФО УМВС України в Одеській області з грубим порушенням вимог чинного законодавства, оскільки матеріали архівної справи №294182 за 2005 рік не містять усіх обов`язкових документів, необхідних для набуття особою громадянства України. Зауважив, що заява про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, зобов`язання припинити іноземне громадянство, а також декларація про відмову від іноземного громадянства взагалі не містять підписів позивача. Вважає, що вказана особова справа не погоджувалась начальником ВГІРФО УМВС України в Одеській області, а також не затверджувалась начальником УМВС України в Одеській області. Стверджує, що матеріали особової справи не містять документів, які могли б стати підставою для набуття позивачем громадянства України, а отже рішення про оформлення громадянства України щодо позивача не приймалось.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначив, що рішення суду першої інстанціє є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив залишити його без змін.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити судове рішення без змін.

Фактичні обставини справи.

12 вересня 2018 р. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до відділу обслуговування громадян м. Одеси ДП «Документ» із заявою про обмін паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Малиновським РВ ОМУ МВС України в Одеській області 22.12.2005 року, у зв`язку з його непридатністю для подальшого користування.

На виконання п.73 постанови Кабінету Міністрі України від 25.03.2015 р. №302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" Київський РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області, з метою ідентифікації та підтвердження громадянства позивача, звернувся до відділу з питань громадянства, управління з питань громадянства, паспортизації та еміграції ГУ ДМС в Одеській області (далі - відділ з питань громадянства ГУ ДМС в Одеській області) із запитом щодо перевірки довідки №294182 про набуття ОСОБА_1 громадянства України.

За наслідками зазначеної перевірки, 09.11.2018р. начальником відділу з питань громадянства ГУ ДМС в Одеській області Прокопенко Н.О. складено висновок за результатами службової перевірки підстав видачі довідки про реєстрацію громадянином України з наступною видачею паспорта громадянина України ОСОБА_1 , який затверджено начальником ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.27-29).

Відповідно до вказаного висновку видана позивачу довідка №294182 про набуття громадянства України оформлена з грубим порушенням вимог п.1, ст. 8 Закону України «Про громадянство» (у відповідній редакції ) та пунктів 22-19 та 76-78 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень» затвердженого Указом Президента України №21 від 27.03.2001р. (далі - Порядок), отже громадянин ОСОБА_1 не є громадянином України, а видані йому Малиновським РВ ОМУ МВС України в Одеській області 22.12.2005 року паспорт громадянина України НОМЕР_1 , а також паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 30.08.2012 року підлягають вилученню та знищенню.

Законність вказаного висновку є предметом спору у даній справі.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляції та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Статтею 4 Конституції України передбачено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Крім цього, згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

В свою чергу, відповідно до ст.2 Закону України "Про громадянство України" (далі Закон №2235-III) законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на принципах:

1) єдиного громадянства-громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України;

2) запобігання виникненню випадків без громадянства;

3) неможливості позбавлення громадянина України громадянства України.

Конвенція про скорочення безгромадянства від 30.08.1961 року, до якої Україна приєдналася 11.01.2013 року, Європейська конвенція про громадянство від 06.11.1997 року, ратифікована Законом України від 20.06.2006р. №163-V, до основних принципів внутрішнього регулювання відносять необхідність уникнення безгромадянства.

За змістом ст.6 Закону №2235-III громадянство України набувається:

1) за народженням;

2) за територіальним походженням;

3) внаслідок прийняття до громадянства;

4) внаслідок поновлення у громадянстві;

5) внаслідок усиновлення;

6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя;

7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки;

8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;

9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства;

10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для видачі позивачу паспорта громадянина стала довідка про прийняття до громадянства України № НОМЕР_3 від 16.11.2005 року ВГІРФО УМВС України в Одеській області.

На підставі вказаної довідки та заяви про оформлення громадянства України за територіальним походженням, 22.12.2005 року Малиновським РВ ОМУ МВС України в Одеській області видано позивачу паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 .

Як вірно встановлено судом першої інстанції, єдиною підставою для позбавлення позивача громадянства України стала та обставина, що за інформацією відділу з питань громадянства ГУ ДМС в Одеській області Сариєв Рашад Агабала Огли набув громадянство України з грубим порушенням вимог п.1, ст. 8 Закону України «Про громадянство» (у відповідній редакції ) та пунктів 22-19 та 76-78 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень» затвердженого Указом Президента України №21 від 27.03.2001р.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позбавлення позивача громадянства України та вилучення у нього паспорта громадянина України за наведених вище обставин є протиправним та таким, що порушує права особи, гарантовані Конституцією України, положення якої мають вищу юридичну силу.

Так, відповідно до ст.25 Конституції України громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство.

Крім того, відповідно до ст.15 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) ГенеральноїАсамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на громадянство, ніхто не може бути безпідставно позбавлений громадянства або права змінити своє громадянство.

Згідно ст. 17 Закону України "Про громадянство України" громадянство України припиняється:

1) внаслідок виходу з громадянства України;

2) внаслідок втрати громадянства України;

3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Підстави для виходу з громадянства України наведені у ст.18 цього Закону, при цьому, виходячи з положень наведеної правової норми, вихід з громадянства України відбувається за власної волі та відповідним клопотанням особи - громадянина України.

Вихід із громадянства України не допускається, якщо особі, яка клопоче про вихід з громадянства України, в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або стосовно якої в Україні є обвинувальний вирок суду, що набрав законної сили і підлягає виконанню (ч.14 ст.18).

Перелік підстав для втрати громадянства України, який є обмеженим і розширенню не підлягає, наведено у ст.19 Закону №2235-III.

Зокрема, підставами для втрати громадянства України є:

1) добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття;

2) набуття особою громадянства України на підставі статті 9 цього Закону внаслідок обману, свідомого подання неправдивих відомостей або фальшивих документів;

3) добровільний вступ на військову службу іншої держави, яка відповідно до законодавства цієї держави не є військовим обов`язком чи альтернативною (невійськовою) службою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач не подавав до органів міграційної служби заяв про вихід з громадянства України, а матеріали справи не містять будь-яких доказів про наявність підстав для втрати ОСОБА_1 громадянства України.

Статтею 21 Закону №2235-III встановлено, що рішення про оформлення набуття громадянства України скасовується, якщо особа набула громадянство України відповідно до статей 8 та 10 цього Закону шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України.

Аналіз цієї правової норми дає судовій колегії підстави для висновку, що рішення про оформлення громадянства України особі, яка набула це громадянство, зокрема, на підставі ст.8 Закону, може бути скасовано лише за встановлення та беззаперечного доведення певних обставин, а саме, встановлення у передбаченому чинним законодавством порядку факту набуття громадянства України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, при цьому ці обставини мають бути доведені належними та допустимими доказами, якими, в даному випадку є відповідний вирок суду.

А ні в суді першої інстанції, а ні під час розгляду апеляційної скарги відповідачі не надали жодного доказу, який би беззаперечно доводив факт, що ОСОБА_1 набув громадянство України шляхом обману, внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України, а відтак висновок про припинення позивачем громадянства України та вилучення його паспорту з подальшим знищенням є незаконним.

На глибоке переконання судової колегії, допущені фахівцями міграційного органу порушення, в процесі оформлення позивачу громадянства України не можуть бути підставою для припинення громадянства, оскільки вони не передбачені Законом №2235-III.

До того ж судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи №2,4,7, 11 до Конвенції, а Законами України №1484-ІІ від 22.02.2000 року, №318-ІV від 28.11.2002 року, №33435-ІV від 09.02.2006 року ратифіковано протоколи № 6, 12, 13, 14 до Конвенції.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477- ІV від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу, відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім цього, статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Перш ніж перейти до аналізу наведених положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод порівняно до встановлених у даній справі обставин та виявлених порушень, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що верховенство права є одним з головних та важливих засобів досягнення внутрішньої мети права - забезпечення пріоритету природних прав людини. Принцип верховенства права є концентрованим виразом юридичних гарантій досягнення індивідами своїх цілей при укладенні суспільного договору, а за допомогою його дії діяльність держави спрямовується на виконання мети - утвердження і забезпечення прав людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право особи має бути: 1) здійснено згідно з законом; 2) переслідувати легітимну мету або цілі; 3) бути необхідним у демократичному суспільстві (тобто пропорційним цілям, які мали бути досягнуті та виправданим).

Стаття 8 Конвенції зобов`язує державу поважати, зокрема, приватне життя. Відтак, носії державної влади мають враховувати ці зобов`язання, приймаючи рішення про якійсь захід, котрий може впливати на один з інтересів, захищених статтею 8. При цьому таке рішення має справедливо урівноважувати зазначені права громадян та інші відповідні інтереси.

Право на справедливий суд, яке гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Принцип правової визначеності є важливою складовою принципу верховенства права. У широкому розумінні принцип правової визначеності являє собою сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення стабільного правового положення людини шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

У світлі наведених принципів ЄСПЛ зазначає, що кожне виправдане втручання має спиратися на закон. Відповідно до судової практики Європейського суду це означає не лише наявність підстав для втручання в національному законодавстві, але й додержання таким законодавством певних вимог. Зокрема, воно має бути доступним для тих, кого зачіпає, наслідки його застосування мають бути передбачуваними і таке законодавство повинно відповідати принципові верховенства права.

В свою чергу, принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

Закон має бути таким, щоб особи, на яких він може вплинути, могли передбачити можливі рішення на основі цього закону і відповідним чином коригувати свою поведінку.

У справі «Мелоун проти Сполученого Королівства» Європейський суд зазначив, що вимога передбачуваності означає, що закон має бути достатньо чітким у своїх положеннях, щоб громадяни усвідомлювали обставини і умови, за яких органи влади, уповноважені застосовувати втручання в право на повагу до приватного життя.

Суд завжди дотримувався думки, що словосполучення «згідно з законом» не просто відсилає до національного законодавства, а й пов`язане з вимогою якості "закону", тобто вимогою дотримання принципу верховенства права, про що прямо йдеться у преамбулі Конвенції. Отже, цей вислів означає, - і це випливає з предмета і мети статті 8, - що в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані пунктом 1.

Крім того, ЄСПЛ зазначає, що втручання має бути не лише здійснене згідно з законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кемпбелл проти Сполученого Королівства» від 25.03.1992 року, п.44).

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

З урахуванням вищенаведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ колегія суддів погоджується з судом першої інстації, що втручання відповідачів у приватне життя позивача не відповідало закону, воно жодним чином не було виправданим та необхідним у суспільстві та не було пропорційним законній меті його здійснення, тобто необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, не був дотриманий.

Так, приймаючи рішення про припинення позивачем громадянства України та про вилучення і знищення його паспорту, відповідачі не врахували тих обставин, що з моменту отримання позивачем паспорту громадянина України пройшло досить багато часу.

Хоча Закон України «Про громадянство України» не визначає строків, протягом яких може бути скасовано рішення державного органу про оформлення громадянства України, колегія суддів, з огляду на принцип верховенства права, вважає, що прийняття такого рішення через 14 років після набуття особою громадянства України вочевидь не може вважатися виправданим та необхідним, отже воно не відповідає справедливому балансу між цілями, яких домагався досягнути суб`єкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача , які настали внаслідок прийняття цього рішення.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач має стійкий правовий, культурний та соціальний зв`язок з Україною, адже є військовозобов`язаною особою, що підтверджується посвідченням про приписку до призовної дільниці від 15.12.2005 р., отримав вищу юридичну освіту в Одеській національній юридичній академії, що підтверджується дипломом магістра серії НОМЕР_4 від 07.06.2008 року, одружився з громадянкою України, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_5 від 09.06.2013 року, а також має неповнолітню доньку ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_6 від 04.07.2014 р., яка теж є громадянином України.

Зазначені обставини, на думку судової колегії підтверджують той факт, що позивач, протягом багатьох років легітимно перебував на території України і правомірно очікував, що в цій державі його права та інтереси будуть захищені нарівні з іншими громадянами України.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав протиправним та скасував висновок ГУ ДМС в Одеській області від 09.11.2018р. за результатами службової перевірки підстав видачі довідки про реєстрацію громадянином України з наступною видачею паспорта громадянина України ОСОБА_1 та законно зобов`язав Київський РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області оформити та видати паспорт громадянина України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином з`ясовані всі обставини справи, їм надано правильну юридичну оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування рішення суду не встановлено, а отже підстави для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Київського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним висновку від 09.11.2018 року, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Доповідач-суддя І.П. Косцова

суддя В.О. Скрипченко

суддя Ю.В. Осіпов

Повне судове рішення складено 28.11.2019 року.