Справа № 520/8773/19
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2019 р. справа № 520/8773/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., за участі секретаря судового засідання Блудової А.І.,

представника позивача - Назарової А.А.,

представника відповідача - Зеленохатова І.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 26.06.2019 № 2036, № 2036, № 2036.

В обґрунтування позову зазначено, що із оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями Головного управління ДФС у Харківській області позивач не згоден, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню у зв`язку з тим, що при визначенні відповідачем суми податкового зобов`язання за 2016, 2017, 2018 рік було невірно застосовано ставку податку та безпідставно віднесено належне позивачу нежитлове приміщення до зони 4, «Будівлі торгівельні, будівлі офісні».

Представник відповідача надав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що викладені в адміністративному позові доводи не відповідають фактичним обставинами справи, а позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач надав до суду відповідь на відзив на адміністративний позов, в якому зазначив, що твердження відповідача, викладені у відзиві, не відповідають дійсності, оскільки відповідачем не наведено жодних доказів правомірності віднесення нежитлового приміщення до категорії «Будівлі торгівельні, будівлі офісні". Позивачем зазначено, що відповідачем неправильно визначено та застосовано ставку для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що встановлені рішенням Харківської міської ради, у розмірі 1,4 відсотка від мінімальної заробітної плати, яка встановлена для будівель офісних та торгівельних у 2016 році. За 2017 та 2018 роки відповідачем безпідставно застосовано ставку у розмірі 1 відсоток від мінімальної заробітної плати, яка встановлена для будівель готельних, офісних торговельних, для публічних виступів.

Представник відповідача не скористався правом на подання заперечення на відповідь на відзив.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у позові та відповіді на відзив, та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на адміністративний позов.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець, дата запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію: 01.08.2008 року, номер запису: 2 099557).

Позивач зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності та здійснює діяльність у сфері виробництва готових металевих виробів, основний вид економічної діяльності згідно Національного класифікатора України ДК 009:2010: « 25.62. Механічне оброблення металевих виробів», який належить до секції С «Переробна промисловість».

Позивачем отримано податкові повідомлення-рішення від 26.06.2019 року № 2036, № 2036, № 2036 Головного управління ДФС у Харківській області.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення № 2036 від 26.06.2019 року позивачу нараховано суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік у розмірі 20945, 47 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення № 2036 від 26.06.2019 року позивачу нараховано суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік у розмірі 34746,24 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення № 2036 від 26.06.2019 року позивачу нараховано суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік у розмірі 40425,08 грн.

Загальна сума податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, нарахована відповідачем за 2016, 2017, 2018 роки, складає 96116,79 грн.

Вказані податкові зобов`язання позивачу нараховано за наступні об`єкти нерухомості:

нежитлова будівля «Х-1» загальною площею 884. 9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава виникнення права власності: Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, посвідчений 30.07.2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1623. Зазначене підтверджується Договором купівлі-продажу нежитлової будівлі від 30.07.2008 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 30.07.2008 року, виданим Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.10.2013 року, виданим Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області;

нежитлове приміщення 1-го поверху № 1 площею 160. 88 кв.м., в літ. «Ш-1», навіс літ. «Шн» площею 31. 63 кв.м., приміщення № 2 площею 8, 41 кв.м. в літ. «Шп», за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця АДРЕСА_2 , 13. Підстава виникнення права власності: рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.06.2013 року у справі № 2/646/1464/13-ц. Зазначене підтверджується Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26.06.2013 року у справі № 2/646/1464/13-ц, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.04.2014 року, виданим Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області.

У технічному паспорті на виробничий будинок - нежитлову будівлю «Х-1» загальною площею 884, 9 кв.м., за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Достоєвського, 13, визначено цільове призначення нежитлового приміщення - «нежила будівля (арматурний склад)».

У технічному паспорті на виробничий будинок - нежитлове приміщення 1-го поверху № 1 площею 160. 88 кв.м., в літ. «Ш-1», навіс літ. «Шн» площею 31, 63 кв.м., приміщення № 2 площею 8, 41 кв.м. в ліг. «Шп», за адресою: Харківська область, місто Харків, вулиця Достоєвського, 13, визначено цільове призначення нежитлового приміщення - «цех по виготовленню металевих виробів».

Не погодившись із зазначеними податковими-повідомленнями рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними приписами норм чинного законодавства.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування та повернення в разі переплати, права та обов`язки платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об`єкти оподаткування, базу оподаткування, а також пільги із сплати цього податку визначено ст. 266 ПК України.

Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Згідно з пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Відповідно до пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Згідно з п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з пп. 266.7.1 п. 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до « 01» липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

У пп. 266.6.1. п. 266.6. ст. 266 ПК України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Відповідно до пп. 14.1.129і п. 14.1 ст. 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку обов`язки платників податків, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України.

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Підпунктом 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України встановлено перелік об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, які не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Так, відповідно до пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Суд зазначає, що Податковий кодекс України не містить визначення поняття «будівлі промисловості», тому при класифікації будівель та споруд варто керуватися Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженим наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507, надалі також - «Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000».

Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 призначено для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні. Об`єктами класифікації є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу 12 «Будівлі нежитлові» група 125 «Будівлі промислові та склади» клас 1251 «Будівлі промислові». Група 125 «Будівлі промислові та склади» складається з двох класів - 1251 «Будівлі промислові» та 1252 «Резервуари, силоси та склади».

До будівель промисловості належать об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 включені до класу 1251 «Будівлі промислові», що, в свою чергу, складається з підкласів: 1251.1 - «Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості»; 1251.2 - «Будівлі підприємств чорної металургії»; 1251.3 - «Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості»; 1251.4 - «Будівлі підприємств легкої промисловості»; 1251.5 - «Будівлі підприємств харчової промисловості»; 1251.6 - «Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості»; 1251.7 - «Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості»; 1251.8 - «Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості»; 1251.9 - «Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне».

Визначення процесу промислового виробництва та класифікація суб`єктів господарювання, як промислових виробників, регламентується Національним класифікатором України «Класифікація видів економічної діяльності» ДК 009:2010, затвердженим наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 року № 530 (далі також - «Національний класифікатор України ДК 009:2010»).

Відповідно до розділу 4 «Терміни та визначення понять» Національного класифікатора України ДК 009:2010 процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», «Переробна промисловість», «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», «Водопостачання: каналізація, поводження з відходами» та «Будівництво».

Відтак, промисловими виробниками є суб`єкти господарювання, які згідно Національного класифікатора України ДК 009:2010, здійснюють підприємницьку діяльність за видами, які належать до секцій: «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів»; «Переробна промисловість»; «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря»; «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами»; «Будівництво».

З огляду на зазначене, не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будь-які будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Ідентифікація об`єктів нерухомості як будівель промисловості здійснюється відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, а ідентифікація суб`єктів господарювання як промислових виробників відбувається згідно Національного класифікатора України ДК 009:2010.

При цьому, аналізуючи норму пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, визначальною ознакою того, що об`єкт нерухомості не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є встановлення того, що зазначений об`єкт нерухомості належить до будівель промисловості, а не встановлення правового статусу суб`єкта права власності (платника податку).

Правова конструкція пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України свідчить про те, що положення даної норми розповсюджуються на всі будівлі промисловості незалежно від правового статусу платника податків, у тому числі й на фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність, що обґрунтовується наступним.

З системного аналізу положень ПК України, якими врегульовані питання справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об`єктивно випливає, що поняття «платник податку» не є тотожним поняттю «об`єкт оподаткування».

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт нерухомості, а не суб`єкт, як власник такої нерухомості. Відтак, при визначенні бази оподаткування визначальними ознаками є саме ознаки нерухомості, а не ознаки її власника. Таким чином, база оподаткування повинна визначатися без урахування організаційно-правової форми власника та виду здійснення підприємницької діяльності.

Крім того, відповідно до положень чинного законодавства України юридичні особи та фізичні особи-підприємці належать до однієї категорії учасників господарського процесу, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Так, згідно з приписами ч. 2 ст. 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання є: 1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; 2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Згідно п. 56.21 ст. 56 ПК України у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно- правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Підпунктами 4.1.8. 4.1.11 п. 4.1 ст. 4 ПК України встановлено, що принципами податкового законодавства є нейтральність оподаткування - установлення податків та зборів у спосіб, який не впливає на збільшення або зменшення конкурентоздатності платника податків; а також єдиний підхід до встановлення податків та зборів - визначення на законодавчому рівні усіх обов`язкових елементів податку.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Поширення пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України на фізичних осіб - підприємців узгоджується з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Серков проти України» та «Щокін проти України» було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки органи державної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.

Так. у справі «Щокін проти України» (рішення від 14.10.2010 року) та у справі «Серков проти України» (рішення від 07.07.2011 року) Європейський Суд з прав людини дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, по-перше, у зв`язку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та. відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

З огляду на зазначене, враховуючи основоположні принципи податкового законодавства України, норма пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону. Інакше тлумачення даної норми суперечило б не лише основним засадам податкового законодавства України, але й практиці Європейського Суду з прав людини.

Таким чином, позивач має у власності нежитлові будівлі: арматурний склад та цех по виготовленню металевих виробів, які належать до будівель промисловості, які відповідно до пп. «є» пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Крім того, позивач здійснює підприємницьку діяльність у сфері переробної промисловості та є промисловим виробником відповідно до положень Національного класифікатора України ДК 009:2010. Зазначене свідчить про те, що відповідачем було нараховано податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно всупереч нормам чинного законодавства України.

Аналогічна правова позиція була підтверджена Верховним Судом при розгляді справ № 822/2624/16 (постанова від 31.01.2018 року), № 813/3803/16 (постанова від 10.04.2018 року), № 819/1818/17 (постанова від 11.09.2018 року).

Згідно п. 8.3 ст. 8 ПК України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до пп. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно.

Згідно п. 265.1 ст. 265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1.5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на « 01» січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до Податкового кодексу України, на підставі ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», керуючись ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Харківською міською радою були прийняті рішення про встановлення на території міста Харкова ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2016 рік, були встановлені рішенням Харківської міської ради «Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України» від 12.01.2011 року № 126/11 (в редакції рішення Харківської міської ради від 21.01.2015 року № 1793/15, із змінами та доповненнями, внесеними згідно із рішеннями Харківської міської ради від 24.06.2015 року № 1894/15. від 23.12.2015 року № 15/15, від 13.01.2016 року № 112/16), далі також - «Рішення № 126/11».

Згідно п. 6.2 Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у місті Харкові (Додаток 1 до Рішення № 126/11) ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюється у розмірах згідно Додатку 1 до цього Положення.

Відповідно до п. 6.3 Положення (Додаток 1 до Рішення № 126/11) для визначення ставки податку застосовується зональний поділ м. Харкова згідно Додатку 2 до цього Положення.

У Додатку 1 до Положення «Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб» для будівель промисловості та складів для кожної зони м. Харкова встановлено ставку у розмірі 0,5 відсотків від мінімальної заробітної плати, встановленої законом на « 01» січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 року з « 01» січня 2016 року встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 1 378,00 грн.

Відтак, у 2016 році ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, для будівель промисловості та складів становила - 6,89 грн. за 1 квадратний метр (1 378,00 грн. х 0,5%).

Загальна площа нежитлової будівлі (арматурного складу), який належить Позивачу, складає 884,9 кв.м., загальна площа нежитлової будівлі (цеху по виготовленню металевих виробів, навісу та підсобного приміщення) складає 200,92 кв.м., загальна площа всіх нежитлових приміщень, належних позивачу, складає 1085,82 кв.м.

Відповідно, за умови нарахування позивачу податкових зобов`язань зі сплати податку на нерухоме майно за 2016 рік сума податку мала складати 6096, 96 грн. (0,5% х 1378,00 грн. х 884, 9 кв.м.) за нежитлову будівлю (арматурний склад) та 1384,34 грн. (0,5% х 1 378,00 грн. х 200, 92 кв.м) за нежитлову будівлю (цех по виготовленню металевих виробів), а сукупно за всіма об`єктами нерухомості сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік мала складати 7481,30 грн.

Натомість, відповідно до податкового повідомлення-рішення № 2036 від 26.06.2019 року позивачу було нараховано суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік у розмірі 20945,47 грн.

Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, на 2017 і 2018 роки були встановлені рішенням Харківської міської ради «Про місцеві податки і збори у місті Харкові» від 22.02.2017 року № 542/17, надалі також - «Рішення № 542/17».

Так, згідно п. 5 Додатку 1 до Рішення № 542/17 ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюється для будівель промислові та складів у розмірі 0,25 відсотка до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на « 01» січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 року № 1801-VIII з « 01» січня 2017 року було встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 3200,00 грн.

Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 року з « 01» січня 2018 року було встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 3723,00 грн.

Таким чином, на 2017, 2018 роки у місті Харкові була встановлена ставка податку для об`єктів нежитлової нерухомості - будівель промисловості та складів - 0,25 відсотка до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на « 01» січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування, а саме - 8,00 гривень на 2017 рік та 9,31 гривень на 2018 рік.

Відповідно, за умови нарахування позивачу податкових зобов`язань зі сплати податку на нерухоме майно за 2017 рік сума податку мала складати 7079, 20 грн. (0,25% х 3200,00 грн. х884, 9 кв.м.) за нежитлову будівлю (арматурний склад) та 1 607. 36 грн. (0.25% х 3 200, 00 грн. х 200, 92 кв.м.) за нежитлову будівлю (цех по виготовленню металевих виробів), а сукупно за всіма об`єктами нерухомості сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік мала складати 8686,56 грн.

Натомість, згідно податкового повідомлення-рішення № 2036 від 26.06.2019 року позивачу було нараховано суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік у розмірі 34746,24 грн.

За умови нарахування позивачу податкових зобов`язань зі сплати податку на нерухоме майно за 2018 рік сума податку мала складати 8236,21 грн (0,25% х 3723, 00 грн. х 884,9 кв.м.) за нежитлову будівлю (арматурний склад) та 1870,06 грн. (0,25% х 3723, 00 грн. х 200,92 кв.м.) за нежитлову будівлю (цех по виготовленню металевих виробів), а сукупно за всіма об`єктами нерухомості сума податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік мала складати 10106,27 грн.

Натомість, згідно податкового повідомлення-рішення № 2036 від 26.06.2019 року позивачу було нараховано суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік у розмірі 40425,08 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що нежитлові будівлі, які належать позивачу, якщо підпадали б під визначення об`єкта оподаткування, відповідачем було неправильно визначено ще й тип нежитлової нерухомості, власником якої є позивач, та застосовано неправильну (збільшену) ставку для нарахування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що призвело до безпідставного завищення майже в чотири рази суми нарахованого податку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем при визначенні податкових зобов`язань позивача за 2016, 2017, 2018 неправомірно застосовані ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що застосовуються до категорії нежитлових приміщень «Будівлі торгівельні, будівлі офісні», а тому суд вважає податкові повідомлення-рішення від Головного управління ДФС у Харківській області від 26.06.2019 № 2036, № НОМЕР_2 , № 2036 протиправним та, як наслідок, приходить до висновку про необхідність його скасування.

Зазначені висновки суду є додатковим аргументом щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень Головного управління ДФС у Харківській області від 26.06.2019 № 2036, № 2036, № 2036.

Відповідно до п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04, 10 лютого 2010 року) Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Приписами ст.132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

В даній справі представництво позивача здійснено адвокатом Назаровою А.А. на підставі договору про надання правової допомоги № б/н від 14.08.2019 року.

Згідно з п. 1.1 Договору предметом даного Договору є надання Бюро усіма законними методами та способами правової допомоги Клієнту у всіх справах, які пов`язані чи можуть бути пов`язані із захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів, а Клієнт зобов`язується сплатити гонорар (винагороду) за надану правову допомогу та компенсувати фактичні витрати на її надання в обсязі та на умовах, визначених цим договором.

Безпосередній зміст правничої допомоги, яка надається за цим Договором, полягає в тому, що Клієнт доручає, а Бюро бере на себе зобов`язання, під час строку дії цього Договору надати правову допомогу, пов`язану з оскарженням податкових повідомлень-рішень від 26.06.2019 року Головного управління ДФС у Харківській області про нарахування суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2016, 2017, 2018 роки. Надання правової допомоги включає, але не обмежується, складанням позовної заяви та інших процесуальних документів, здійсненням представництва Клієнта в суді у справі за адміністративним позовом ФОП ОСОБА_1 (Клієнта) до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.06.2019 року Головного управління ДФС у Харківській області.

Згідно з п. 4.2 Договору розрахунок гонорару узгоджується Сторонами в момент підписання цього Договору у Додатку № 1 «Опис та вартість робіт (послуг), які виконуються Адвокатом».

Частинами 3-5 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У пункті 269 Рішення у справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Судом встановлено, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката складає 14000,00 грн.

Оцінюючи співмірність витрат позивача на правничу допомогу із складністю предмету позову та обсягу наданих робіт, суд зазначає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.134 КАС України).

Відповідачем клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги та доказів на підтвердження неспівмірності витрат до суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Без сумніву, суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Водночас, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Враховуючи, що позовні вимоги у справі задоволено, оцінивши рівень витрат позивача на правничу допомогу з урахуванням того, що такі витрати понесені фактично, а саме у сумі 14000,00 грн, а також те, що їх сума була обґрунтованою, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 14000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 5-10, 19, 77, 139, 241-246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46,м. Харків,61057, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 26.06.2019 № 2036, № 2036, № 2036.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області (, вул. Пушкінська, буд.46, м. Харків, 61057) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 961 (дев`ятсот шістдесят одну) грн 17 коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби України у Харківській області (, вул. Пушкінська, буд.46, м. Харків, 61057) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) суму судових витрат на правову допомогу у розмірі 14000 (чотирнадцять тисяч) грн 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності редакцією Кодексу адміністративного судочинства України від 15.12.2017.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 29 листопада 2019 року.

Суддя О.Г. Котеньов