Справа № 420/6518/19
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6518/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2019 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Балан Я.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, у порядку письмового провадження, адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про:

визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника;

зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Адміністративний позов мотивовано наступним.
ОСОБА_1 зазначив, що як інвалід дитинства має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника батька, ОСОБА_2 , якого згідно архівної довідки №11/216710 від 13 квітня 2017 року, признано зниклим безвісті під час Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років. Проте, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області, на думку позивача, протиправно відмолено ОСОБА_1 , у переході на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, чим було порушено Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019 року, вищезгадану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження по справі, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 263 КАС України, суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Сторони про відкриття провадження у справі були повідомлені судом належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

У встановлений судом строк, відповідач надав відзив (вх.№43605/19 від 20.11.2019р. на позовну заяву (а.с.18-20).

Відзив обґрунтований наступним.

Згідно п.2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року, зі змінами 11-1 від 23.05.2018 року, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною інвалідом, засвідчується випискою з акта огляду МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров`я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі, якщо дитина визнана дитиною - інвалідом після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною - інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Згідно листа Федеральної казенної установи «Головне бюро медико-соціальної експертизи по Челябінській області» Міністерства праці та соціального захисту населення Російської Федерації № 59/2019 від 14.01.2019 року, інвалідність з дитинства може бути встановлена особам після досягнення 16 років (учням - 18 років) у тому числі по хворобам, які перенесені у дитинстві, або травмам, які підтверджені даними лікувальних закладів, у цих хворих були ознаки стійкої втрати працездатності у віці до 16 років (учнів - до 18 років).

Оскільки, на підставі даних вищевказаного листа, медико-експертну документацію (справи огляду ВТЕК), оформлену у відношенні громадян, інвалідність яким була встановлена до 2005 року, знищено, факт настання інвалідності до досягнення 18 років не підтверджено висновком лікарсько-консультаційної комісії.

Крім того, згідно довідки МСЕК серія 391 №044602 від 29.12.1958 року, виданої МСЕК при Троїцькому міському відділі соціального забезпечення Челябінської області, позивач визнаний особою з інвалідністю з дитинства III групи безстроково. Отже, враховуючи те, що позивач визнаний особою з інвалідністю з дитинства III групи після досягнення 18-річного віку (з 28.12.1958 року) законні підстави для призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника відсутні.

Станом на 27 листопада 2019 року, інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інвалід з дитинства.

Згідно довідки МСЕК серія 391 №044602 від 29.12.1958 року, виданої МСЕК при Троїцькому міському відділі соціального забезпечення Челябінської області, ОСОБА_1 інвалід ІІІ групи з дитинства. Основний діагноз культя н/з лівого стегна, відсутні IV та V пальці з однойменними плосневими кістьми, деформація правої кисті, контрактура пальців правої кисті (а.с.35).

Відповідно довідки Серії 58 Ш №452797 від 19 березня 1979 року, ОСОБА_1 , призначено другу групу інвалідності з дитинства (а.с.36).

З 02 квітня 1979 року, ОСОБА_1 було призначено пенсію по інвалідності (ІІ група інвалідності з дитинства) (а.с.25).

Згідно довідки №279 від 12 травня 1080 року, лікарняно-трудової експертної комісії Приморського районного відділу соціального забезпечення, ОСОБА_1 , підтверджено інвалідність другої групи по захворюванню з дитинства (а.с.40).

Інвалідність позивача з дитинства підтверджується також довідками, виписками з актів огляду, наявних у матеріалах пенсійної справи позивача (а.с.41-49).

Листом Федерального казенного закладу «Головне бюро медико-соціальної експертизи Челябінської області» Міністерства праці та соціального захисту Російської Федерації №59/2019 від 14 січня 2019 року, роз`яснено ОСОБА_1 , що на даний час, медико-експертна документація, оформлена відносно громадян до 2005 року знищена. Проте, згідно копії довідки МСЕК серія 391 №044602 від 29.12.1958 року, виданої МСЕК при Троїцькому міському відділі соціального забезпечення Челябінської області, позивачеві було встановлено при первинному огляді третю групу інвалідності, «інвалід дитинства», безстроково.

У відповідності до Методичних вказівок з визначення причин інвалідності (затверджених наказом Мінсоцзабезпечення №161 від 25 грудня 1986 року Російської Соціалістичної Федеративної Радянської Республіки), інвалідність дитинства встановлюється у тих випадках, коли інвалідність внаслідок захворювання (чи каліцтва), виникла у дитинстві, наступило до досягнення 16 років (учнів 18 років).

Тобто, внесений запис про причину інвалідності ОСОБА_1 , «інвалід дитинства» у виписці акту МСЕК серія 391 №044602 від 29.12.1958 року, є підтвердженням факту, що інвалідність настала до досягнення 16 річного віку (18 років у учнів) (а.с.10).

Згідно Архівної довідки Федерального державного казенного закладу «Центральний архів Міністерства оборони Російської Федерації» №11/216710 від 13 квітня 2017 року, рядовий ОСОБА_2 (батько позивача), 1908 року народження, уродженець Казахської СРР Акмолінської області Адбасарського району, призваний у липні 1941 року Троїцьким РВК Челябінської області, зник безвісті у 1943 році.

Врахований у 1946 році Управлінням з обліку безповоротних втрат по матеріалам Троїцького ДВК, оскільки відомостей про його долю з військової частини не надходило (а.с.8).

Згідно посвідчення Серії НОМЕР_1 від 22 лютого 1999 року, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством для сімей загиблих (померлих) ветеранів війни (а.с.74).

24 вересня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся з заявою до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі, щодо переходу на інший вид пенсії, а саме по втраті годувальника (а.с.94).

Рішенням Головного управління ПФУ в Одеській області №131867 від 04 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у переході на вид пенсії по втраті годувальника (а.с.95).

В обґрунтування вищевказаної відмови Головне управління ПФУ в Одеській області, посилалось на лист Федерального казенного закладу «Головне бюро медико-соціальної експертизи Челябінської області» Міністерства праці та соціального захисту Російської Федерації №59/2019 від 14 січня 2019 року, щодо знищення медико-експертної документації оформленої у відношенні громадян, інвалідність яком було встановлено до 2005 року.

Не погоджуючись з рішенням про відмову у переході на пенсію по втраті годувальника, вважаючи його протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ВИСНОВКИ СУДУ
Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Порядок призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника врегульовано Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року (далі Закон України №1058-IV).

Цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно Законом України №1058-IV визначаються: принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню; види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком; мінімальний розмір пенсії за віком; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Статтею 9 Закону України №1058-IV встановлено такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до статті 36 Закону України №1058-IV, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатні члени сім`ї особи, зниклої безвісти, у порядку, передбаченому Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти», які були на її утриманні, незалежно від тривалості страхового стажу годувальника, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника у порядку, встановленому цим Законом, якщо інше не передбачено Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти».

Непрацездатними членами сім`ї вважаються: 1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України №1058-IV; діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.

Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні; 3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.

До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Усиновлені діти мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника нарівні з рідними дітьми. Пасинок і падчерка мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника нарівні з рідними дітьми, якщо вони не одержували аліментів від батьків. Неповнолітні діти, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, зберігають це право і в разі їх усиновлення.

Положення Закону України №1058-IV, що стосуються сім`ї померлого, відповідно поширюються і на сім`ю особи, визнаної безвісно відсутньою або оголошеною померлою у встановленому законом порядку.

Статтею 10 Закону України №1058-IV закріплено право вибору пенсійних виплат. Зокрема, особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором.

Згідно статті 37 Закону України №1058-IV, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається у розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Дітям-сиротам пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається у розмірах, визначених частиною першою цієї статті, виходячи з розміру пенсії за віком кожного з батьків.

Крім того, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається на весь період, протягом якого член сім`ї померлого годувальника вважається непрацездатним згідно із частиною другою статті 36 цього Закону, а членам сім`ї, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, - довічно.

Зміна розміру пенсії або припинення її виплати членам сім`ї здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому склалися обставини, що спричинили зміну розміру або припинення виплати пенсії.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 , інвалід дитинства наразі другої групи інвалідності, батько якого, ОСОБА_2 визнаний зниклим безвісти під час Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років, звернувся з заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, з метою реалізації свого права на перехід від одного виду пенсії (пенсія по інвалідності) на інший (пенсія у зв`язку з втратою годувальника).

Проте, рішенням Головного управління ПФУ в Одеській області №131867 від 04 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 відмовлено у переході на вид пенсії у зв`язку з втратою годувальника з посиланням на знищення медико-експертної документації оформленої у відношенні громадян, інвалідність яком було встановлено до 2005 року, тобто відсутності факту підтвердження настання інвалідності позивача до 18 років.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає наступне.

Згідно довідки МСЕК серія 391 №044602 від 29.12.1958 року, виданої МСЕК при Троїцькому міському відділі соціального забезпечення Челябінської області, ОСОБА_1 інвалід ІІІ групи з дитинства. Основний діагноз культя н/з лівого стегна, відсутні IV та V пальці з однойменними плосневими кістьми, деформація правої кисті, контрактура пальців правої кисті (а.с.35).

Відповідно довідки Серії 58 Ш №452797 від 19 березня 1979 року, ОСОБА_1 , призначено другу групу інвалідності з дитинства (а.с.36).

Слід зазначити, що згідно чинного законодавства, зокрема Закону України «Про охорону дитинства» №2402-III від 26.04.2001 року, дитина з інвалідністю - дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.

Проте, згідно наказу Мінсоцзабезпечення Російської Соціалістичної Федеративної Радянської Республіки №161 від 25 грудня 1986 року «Про затвердження методичних вказівок з питань лікарсько-трудової експертизи» (чинних на момент встановлення інвалідності ОСОБА_1 ) інвалідність з дитинства встановлювалась лише у тих випадках, коли інвалідність внаслідок захворювання (або каліцтва), що виникло у дитинстві, настала до досягнення 16 років (учням - 18 років).

Інвалідність з дитинства може бути встановлена ??особам старше зазначеного віку, в тому числі які є інвалідами від загального захворювання, які звернулися у період трудової діяльності, якщо за клінічними даними, етіопатогенезом захворювань або вроджених дефектів, а також по перенесеним у дитинстві захворюванням або травмам, підтвердженим даними лікувальних установ, у цих хворих були ознаки стійкої втрати працездатності у віці до 16 років (учнів - до 18 років).

Наявність лише захворювання, дефекту або деформації з дитинства не може бути підставою для встановлення причини інвалідності з дитинства, якщо вони не привели до порушення працездатності у віці до 16 років (учнів - до 18 років).

Тобто, враховуючи, що ОСОБА_1 у 1958 році було встановлено третю групу інвалідності з дитинства, згідно довідки МСЕК серія 391 №044602 від 29.12.1958 року, даний факт свідчить, що відповідно до методичних вказівок з питань лікарсько-трудової експертизи чинних у той період, інвалідність позивача наступило до настання 16 років.

Інвалідність ОСОБА_1 , до настання 16 років підтверджена і листом Федерального казенного закладу «Головне бюро медико-соціальної експертизи Челябінської області» Міністерства праці та соціального захисту Російської Федерації №59/2019 від 14 січня 2019 року, у яком зазначено: «…запись о причине инвалидности «инвалид с детства» в Вашей выписке из акта освидетельствования сама по себе являеться подтверджением того факта, что инвалидность наступила в Вас до достижения возраста 16 лет (учащихся до 18 лет)…» (а.с.10).

Крім того, у пенсійній справі позивача містяться довідки та виписки з актів огляду, у яких зазначено, що ОСОБА_1 , - інвалід дитинства (а.с.41-49).

Враховуючи вищевикладене, суд критично ставиться до тверджень Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відсутність факту підтвердження настання інвалідності ОСОБА_1 до 18 років.

Відповідно до пункту 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як передбачено частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд зазначає, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності своїх дій. Натомість, позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України»(№23759/03 та №37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC №26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_1 , щодо зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію у зв`язку з втратою годувальника, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи встановлені судом обставини протиправної відмови Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області ОСОБА_1 , у переході на вид пенсії у зв`язку з втратою годувальника, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 , пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи, суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

У зв`язку з вищевикладеним, відповідно до ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за потрібне вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача.

Зокрема, суд зазначає, що згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за доцільне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області перевести ОСОБА_1 на вид пенсії у зв`язку з втратою годувальника з дати подання заяви 24 вересня 2019 року.

Крім того, згідно статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Враховуючи вищевикладене, оскільки присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні витрати на виклик свідків та призначення експертизи, жодні витрати не належать до компенсації за рахунок коштів Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 2, 6-10, 77, 90, 139, 250, 251, 255, 257, 258, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна 83, ), про визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію у зв`язку з втратою годувальника задовольнити.

Відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області у призначенні ОСОБА_1 пенсії у зв`язку з втратою годувальника визнати протиправною.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області () перевести ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на вид пенсії у зв`язку з втратою годувальника з дня подання заяви - 24 вересня 2019 року.

Допустити негайне виконання рішення суду у частині виплати пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у зв`язку з втратою годувальника у межах суми стягнення за один місяць.

З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору та відсутні витрати на виклик свідків та призначення експертизи, жодні витрати не належать до компенсації за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішення набирає законної сили згідно статті 255 КАС України - після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду згідно статті 295 КАС України подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Одеський окружний адміністративний суд.

Суддя Балан Я.В.

.