Справа № 280/5565/18
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 280/5565/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

секретарі судового засіданні Сколишеві О.О.,

за участі представника позивача Волнової Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Фелікс» на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року у справі №280/5565/18 (головуючий суддя першої інстанції Бойченко Ю.П., рішення в повному обсязі виготовлено 14.05.2019 року) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Фелікс» до Головного управління Держпраці у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 26.12.2018 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Запорізькій області, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову №ЗП 2056/570/АВ/П/ТД-1ФС від 29.11.2018 року про накладення штрафу у розмірі 1005210,00 грн..

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, про щзадоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи; висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи; суд допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідач надав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання апеляційної інстанції не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в період з 25.10.2018 року по 07.11.2018 року співробітниками ГУ Держпраці у Запорізькій області проведено інспекційне відвідування юридичної особи, що використовує найману працю, за результатами якої від 07.11.2018 року складено акт інспекційного відвідування №ЗП2056/570/АВ (а.с.11-22 т.1).

Висновками перевірки встановлено порушення позивачем, серед іншого:

- ч.1, ч.3 ст.24 КЗпП України, а саме: на протязі 2018 року 9 осіб були допущено до роботи без укладання трудового договору: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9

29.11.2018 року ГУ Держпраці у Запорізькій області прийнято постанову про накладення штрафу №ЗП 2056/570/АВ/П/ТД-1ФС, якою до ТОВ «БК «Фелікс» за порушення ч.ч.1,3 ст.24 КЗпП України в частині допуску до роботи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 без укладання трудового договору, застосовано штрафні санкції в розмірі 1005210,00 грн (а.с.28-31 т.1).

Не погодившись із постановою про накладення штрафу, позивач оскаржив її до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що призначення та проведення інспекційного відвідування відбулось у відповідності до вимог Порядку №295. Викладені в цивільно-правових договорах умови, зокрема в частині підлягання трудовому розпорядку, забезпечення необхідним для виконання роботи, проходження інструктажів, дотримання правил трудового розпорядку є не характерними до цивільно-правової угоди та підпадає під ознаки трудового договору, відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до абз.3 ст.1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 20 вересня 2007 року №877-V (далі по тексту - Закон №877) заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Згідно із ч.1 ст.259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.5 ст.2 Закону №877 зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Відповідно до статті 12 Конвенції Міжнародної організації праці №81 від 1947 року інспектори праці, забезпечені відповідними документами, що засвідчують їхні повноваження, мають право: a) безперешкодно, без попереднього повідомлення і в будь-яку годину доби проходити на будь-яке підприємство, яке підлягає інспекції; b) проходити у денний час до будь-яких приміщень, які вони мають достатні підстави вважати такими, що підлягають інспекції; та c) здійснювати будь-який огляд, перевірку чи розслідування, які вони можуть вважати необхідними для того, щоб переконатися у тому, що правові норми суворо дотримуються.

Згідно статті 16 Конвенції інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) (далі по тексту - Порядок №295).

Відповідно до п.1 Порядку №295 (в редакції на час спірних правовідносин, скасований 14.05.2019 року) визначалась процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).

Пунктом 2 Порядку №295 (в редації на час спірних правовідноси) визначалось, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, в тому числі Держпраці та її територіальних органів.

Відповідно до пп.3 п.5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

В наказі про проведення інспекційного відвідування відповідачем зазначено підставу його проведення, а саме підпункт 3 пункту 5 Порядку №295.

Згідно пп.1 п.11 Порядку №295 інспектори праці за наявності службового посвідчення безперешкодно, без попереднього повідомлення мають право: під час проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин за наявності підстав, визначених пунктом 5 цього Порядку, самостійно і в будь-яку годину доби з урахуванням вимог законодавства про охорону праці проходити до будь-яких виробничих, службових, адміністративних приміщень об`єкта відвідування, в яких використовується наймана праця.

Позивач в апеляційній скарзі посилається на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі №826/8917/17, відповідно до якої визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 року №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Колегія суддів не приймає до уваги таке посилання з огляду на таке.

За правилами частини другої статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі №826/8917/17 набрала законної сили з дати її прийняття.

Таким чином, станом на час призначення та проведення інспекційного відвідування постанова Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 року №295 була чинною та підлягала застосуванню відповідачем.

Відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», перед початком здійснення заходу посадові особи органу державного нагляду (контролю) зобов`язані пред`явити керівнику суб`єкта господарювання - юридичної особи, її відокремленого підрозділу або уповноваженій ним особі (фізичній особі - підприємцю або уповноваженій ним особі) посвідчення (направлення) та службове посвідчення, що засвідчує посадову особу органу державного нагляду (контролю), і надати суб`єкту господарювання копію посвідчення (направлення).

Посадова особа органу державного нагляду (контролю) без посвідчення (направлення) на здійснення заходу та службового посвідчення не має права здійснювати державний нагляд (контроль) суб`єкта господарювання.

Суб`єкт господарювання має право не допускати посадових осіб органу державного нагляду (контролю) до здійснення заходу, якщо вони не пред`явили документів, передбачених цією статтею.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у разі якщо позивач вважав, що відповідачем порушено порядок призначення та проведення інспекційного відвідування, то відповідно мав право не допускати посадових осіб Держпраці до проведення інспекційного відвідування, проте таким правом позивач не скористався.

В свою чергу, допуск посадових осіб Держпраці до проведення перевірки нівелює допущені процедурні порушення, а предметом розгляду адміністративної справи повинні бути результати інспекційного відвідування, а саме постанова про накладення штрафу.

Відповідно до п.19 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Згідно із п.20 Порядку №295 акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Проведеним інспекційним відвідуванням встановлено, що використовуючи найману працю, ТОВ «БК «Фелікс» укладало договори цивільно-правового характеру (підряду), які носять ознаки трудових договорів, з наступними громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ..

Перевіркою наданих ТОВ «БК «Фелікс» договорів підрядів, актів прийому виконаних робіт встановлено, що в цивільно-правових договорах, укладених між підприємством (замовник) та вказаними вище особами (підрядник) вбачаються ознаки трудових відносин.

Предметами вказаних договорів є загальнобудівельні роботи, що є процесом праці, при цьому в договорах не вказується кінцевий результат послуг із зазначенням кількісних та якісних показників, після досягнення (виконання) яких договір вважається виконаним і дія його припиняється. Тобто не мають на меті досягнення кінцевого результату.

При цьому, вказані договори підряду не містять переліку та об`єму певних робіт, умов оплати та строку виконання робіт.

Згідно частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У відповідності до частини 3 статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Загальне визначення цивільно-правового договору надається у статті 626 Цивільного кодексу України: договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 Цивільного Кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відтак, цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення цієї мети договір вважається виконаним і дія його припиняється. Тобто, він застосовується для реалізації визначених, найчастіше разових робіт.

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Тому цивільно-правові договори застосовуються, як правило, для виконання разової конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів і у разі досягнення цієї мети, договір вважається виконаним і дія його припиняється.

Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Предметом трудових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача пояснила, що основним видом діяльності ТОВ «БК «Фелікс» є будівництво та ремонт будівель та доріг, згідно штатного розпису у період, що перевірявся, кількість штатних робочих одиниць коливалась від 3 осіб до 5 осіб, які вони мали спеціальності пояснити не змогла.

Відповідно до відомостей Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «БК «Фелікс» здійснює такі види діяльності: код КВЕД 42.99 - будівництво інших споруд, н.в.і.у.; код КВЕД 43.21 - електромонтажні роботи; код КВЕД 43.39 - інші роботи із завершення будівництва; код КВЕД 43.99 - інші спеціалізовані будівельні роботи, н.в.і.у.; код КВЕД 41.20 - будівництво житлових і нежитлових будівель (основний); код КВЕД 42.11 - будівництво доріг і автострад.

Колегія суддів звертає увагу, що при основному виді діяльності будівництво та ремонт будівель, доріг, товариство мало у перевіряємий період не більше 5 працівників за робочими спеціальностями, при цьому штатний розклад підприємства взагалі не передбачає наявності робочих спеціальностей (професій), які могли б виконувати роботи за видами діяльності підприємства.

Судом першої інтанції встановлено та підтверджується матеріалами справви, що протягом 2018 року між ТОВ «БК «Фелікс» та громадянами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 неодноразово укладались цивільно-правові договори підряду на виконання будівельних робіт, а саме:

1. ОСОБА_1 виконував ремонтні роботи з асфальтування залізничних колій у відповідності до договору №42/10470 від 23.10.2018 року ПрАТ «Запоріжкран», ремонтні роботи доріг та тротуарів Запоріжсталі у відповідності до договору №20/2018/1937 від 05.07.2018, ремонтні роботи згідно договору №18/2018/1179 від 24.04.2018.

2. ОСОБА_2 виконував ремонтні роботи механіка катку у відповідності до договору №18/2018/1179 від 24.04.2018 року, поточний ремонт тротуарів на комбінаті «Запоріжсталь» у відповідності до договору №20/2018/1937 від 05.07.2018 року, ремонтні роботи з асфальтування залізничних колій у відповідності до договору №42/10470 від 23.10.2018 року, ремонтні роботи доріжок ЦРМО-доменна згідно договору 20/2018/1256 від 30.04.2018 року, ремонтні роботи за адресою перехрестя Базова 11/8 Березня у відповідності до договору №12/5-18 від 08.05.2018 року;

3. ОСОБА_4 виконував ремонтні роботи з бетонування естокади у відповідності до договору №18/2018/1179 від 24.04.2018 року, ремонтні роботи доріжок ЦРМО-доменна згідно договору №20/2018/1256 від 30.04.2018 року, ремонтні роботи за адресою: перехрестя 8 Березня/ АДРЕСА_1 . Шевченка у відповідності до договору №12/5-18 від 08.05.2018 року, поточний ремонт тротуарів на території комбінату «Запоріжсталь» у відповідності до договору №18/2018/1937 від 05.07.2018 року;

4. ОСОБА_3 виконував ремонтні роботи за адресою: АДРЕСА_2 у відповідності до договору №12/5-18 від 08.05.2018 року, бетонування, зварювання у відповідності до договору 18/2018/1179 від 24.04.2018 року;

5. ОСОБА_10 виконував ремонтні роботи доріжок ЦРМО-доменна згідно договору №20/2018/1256 від 30.04.2018 року, бетонування у відповідності до договору №18/2018/1179 від 24.04.2018 року;

6. ОСОБА_8 виконував ремонтні роботи доріжок ЦРМО-доменна згідно договору №20/2018/1256 від 30.04.2018 року, бетонування у відповідності до договору №18/2018/1179 від 24.04.2018 року;

7. ОСОБА_7 виконував ремонтні роботи з бетонування у відповідності до договору №18/2018/1179 від 24.04.2018 року, ремонтні роботи за адресою: АДРЕСА_2 у відповідності до договору №12/5-18 від 08.05.2018 року, поточний ремонт тротуарів на території комбінату «Запоріжсталь» у відповідності до договору 18/2018/1937 від 05.07.2018 року, асфальтування залізничних колій на ПрАТ «Запоріжсталь» у відповідності до договору №42/10470 від 23.10.2018 року;

8. ОСОБА_6 виконував ремонтні роботи з бетонування у відповідності до договору №18/2018/1179 від 24.04.2018 року, ремонтні роботи за адресою: АДРЕСА_2 у відповідності до договору №12/5-18 від 08.05.2018 року, поточний ремонт тротуарів на території комбінату «Запоріжсталь» у відповідності до договору №18/2018/1937 від 05.07.2018 року, асфальтування залізничних колій на центральній прохідній ПрАТ «Запоріжсталь» у відповідності до договору №42/10470 від 23.10.2018 року, ремонтні роботи доріжок ЦРМО-доменна згідно договору №20/2018/1256 від 30.04.2018 року;

9. ОСОБА_9 виконував роботи з перевезення вантажів у відповідності до договору №20/2018/1179 від 24.04.2018 року.

Колегія суддів вважає, що зазначені роботи пов`язані з використанням певного устаткування та/або механізмів, та пов`язані із ризиком для здоров`я та життя працівників, проте, будь-якої відповідальності позивача в договорах підряду не передбачено, а відтак при наявності нещасного випадку на виробництві, працівник не має будь-яких гарантій щодо отримання лікарняного, відшкодування шкоди, тощо.

Не зважаючи на форму вказаних вище договорів, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок відповідача про наявність трудових відносин між позивачем та вищевказаними особами, оскільки такі договори носили системний характер, а предметом договорів був саме процес роботи, наприклад: перевезення вантажів (без зазначення кількості перевезень та/або визначення кількості вантажу); проведення різного роду ремонтних робіт (без зазначення обсягу робіт), тощо.

При цьому, договори підряду укладались позивачем з вищевказаними особами не з метою виконання роботи для ТОВ «БК «Фелікс», а для виконання зобов`язань ТОВ «БК «Фелікс» перед третіми особами, з якими позивачем укладались відповідні договори, тобто праця, що здійснювалась ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 виконувалась у межах діяльності всього підприємства з систематичним виконанням трудових функцій.

Крім того, зі змісту договорів не вбачається результатів роботи, які повинні виконати кожна з осіб, в той же час процес праці не передбачає будь-якого кінцевого результату (які саме послуги повинні надаватись у розумінні їх обсягу у вигляді конкретних фізичних величин, які підлягають вимірюванню та можуть бути відображені в актах виконаних робіт), та акти виконаних робіт не відображають які саме роботи виконала у певний строк кожна з осіб, іх обсяг та строк виконання.

Крім того, відповідно до пункту 3.2. договорів підряду, авансові платежі виплачуються за згодою сторін в розмірі мінімальної заробітної плати за фактично відпрацьований час (Табель). Згідно пункту 4.1 договорів підряду, підрядник здає виконану роботу безпосередньо замовнику, щоденно з відміткою по табелю, що відповідає вимогам ст.95 КЗпП України та ст.3 Закону України «Про оплату праці».

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до табелів обліку робочого часу всі особи за договорами підрядів працювали певну кількість годин та днів. Тобто, винагорода вищезазначеним особам за виконану роботу розраховувалася пропорційно відпрацьованому часу, що підтверджується накопичувальною відомістю нарахування винагороди за актами по договорам підряду за 2018 рік, в якій чітко зазначена кількість відпрацьованих годин кожною особою.

Таким чином, оплата праці зазначених вище осіб залежала не від виконання визначеної договором роботи/завдання, а від відпрацьованого часу протягом місяця, що відповідає вимогам частини 1 статті 97 КЗпП України та статті 2 Закону України «Про оплату праці», та притаманне саме трудовим відносинам.

Крім того, відповідно до умов договорів підряду, підрядники були зобов`язанні при виконанні робіт забезпечити виконання необхідних заходів по пожежній безпеці, забезпечити при виконанні робіт дотримання вимог техніки безпеки, з чим зазначені особи були ознайомлені під підпис при проведенні цільового інструктажу, даний факт відображено в витязі з журналу проведення інструктажів, що передбачено статтею 21 КЗпП України та характерно до трудових відносин.

Також, з договорів підряду встановлено, що підрядники попереджені про відповідальність за порушення трудової дисципліни та правил внутрішнього трудового розпорядку, встановлених на підприємстві, де виконуються роботи (пункт 7.6 Договору). Відповідно до ст.29 КЗпП України трудовий договір передбачає, що працівник підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку та забезпечується всім необхідним для своєї роботи, в тому числі і безпечними умовами праці.

Отже, умови викладені в цивільно-правових договорах, зокрема в частині підлягання трудовому розпорядку, забезпечення необхідним для виконання роботи, проходження інструктажів, дотримання правил трудового розпорядку є не характерними до цивільно-правової угоди та підпадає під ознаки трудового договору, відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача, викладеними в акті перевірки та відзиву на позов, що зі змісту цивільно-правових договорів, укладених між позивачем та зазначеними вище девятью працівниками (кожним окремо), що метою їх укладання є організація процесу праці. Відповідно, предметом угоди є сам процес праці, тобто виконання певної роботи (певних трудових функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відносини, які склалися між виконавцями та замовником передбачали виконання роботи у певний проміжок часу та мали на меті саме процес праці.

Викладене свідчить про те, що директором ТОВ «БК «Фелікс», фактично у різні періоди 2018 року було допущено 9 осіб до роботи без укладання трудових договорів, оформлених наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що є порушенням ч.3 ст.24 КЗпП України.

Посилання представника на ту обставину, що у штаті підприємства не передбачено посад на які можливо працевлаштувати осіб, які виконували роботи за договорами підряду, та що товариством сплачувалось за вказаних працівників ПДФО, ЄСВ та військовий збір, не спростовує того факту, що товаристом було здійснено допуск працівників до роботи без оформлення трудових договорів.

У відповідності до абзацу 2 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу зокрема: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

У відповідності до частини 4 статті 265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності до п.1 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013 року №509 (далі по тексту - Постанова №509), порядок визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».

У відповідності до пункту 2 Постанови №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

На підставі акту перевірки контролюючим органом 29.11.2018 року прийнято постанову №ЗП 2056/570/АВ/П/ТД-1ФС від 29.11.2018 року про накладення штрафуна позивача у розмірі 1005210,00 грн, тобто в межах санкції, визначеної статтею 265 КЗпП України.

Відтак, суд апеляційної інстанції не вбачає порушень відповідачем норм діючого законодавства при винесенні спірної постанови.

Позивач до суду апеляційної інстанції подав пояснення до апеляційної скарги, в якому зазначив про порушення відповідачем порядку розгляду справи та прийняття постанови про накладення штрафу.

Колегія суддів не приймає до уваги вказані пояснення, оскільки вказані обставини не були предметом позовних вимог,а відтак судом першої інстанції не розглядались та не досліджувались. Позивачем у передбачений КАС України спосіб предмет, підстави позову, розмір позовних вимог не змінювались.

Апеляційний суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено правомірність прийняття постанови №ЗП 2056/570/АВ/П/ТД-1ФС від 29.11.2018 року про накладення штрафу на позивача.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія «Фелікс» на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року у справі №280/5565/18 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року у справі №280/5565/18 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2019 року.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак