Справа № 161/15517/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/12348/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Гнатик А.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2019 року у справі № 161/15517/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради про скасування постанови (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Присяжнюк Л.М., в м. Луцьк Волинської області 25.10.2019 року, дата складення повного тексту судового рішення не зазначена), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернулась з адміністративним позовом до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради (надалі також - відповідач), в якому просила суд скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення від 27 грудня 2016 року № 1086, згідно якої ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні порушення правил благоустрою територій населених пунктів, передбаченого статтею 152 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі також КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850,00 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено частково: скасовано постанову Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради від 27 грудня 2016 року № 1086 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 152 КУпАП, а справу про адміністративне правопорушення направлено на новий розгляд до Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржила Адміністративна комісія при виконавчому комітеті Луцької міської ради, яка покликаючись на незаконність оскаржуваного рішення, неправильне застосування до спірних правовідносин норм матеріального і процесуального права, просить рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2019 року скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що оскаржувана постанова відповідає всім вимогам чинного законодавства, відповідачем встановлено законність та обґрунтованість складення протоколу про адміністративне правопорушення, докази досліджено, порядок притягнення особи до адміністративної відповідальності дотримано, позивача своєчасно (під розписку) повідомлено про місце та дату розгляду справи, тому постанова Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради від 27 грудня 2016 року № 1086 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є законною та обґрунтованою, а доводи позивача не відповідають дійсності.

Сторони були належним чином, відповідно до положень частини 1 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилися. Їх неприбуття у судове засідання, згідно вимог частини 3 статті 268 КАС України, не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 27 грудня 2016 року Адміністративною комісією при виконавчому комітеті Луцької міської ради відносно ОСОБА_1 винесено постанову № 1086 про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення за статтею 152 КУпАП та накладено штраф у розмірі 850,00 гривень.

В тексті оскаржуваної постанови, зазначено, що 30 листопада о 10:15 годині виявлено, що ОСОБА_1 самовільно розмістила об`єкт торгівлі, а саме: здійснювала торгівлю промисловою групою товарів (шапки, взуття) з розкладних столів на тротуарі поблизу ринку «Формула» по АДРЕСА_1 Кравчука, 44А, м. Луцьк, що є порушенням, передбаченим п. 2.5.5.1.20 Правил благоустрою м. Луцька, прийнятих рішенням Луцької міської ради від 29 липня 2009 року № 44/2, за що статтею 152 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що справу про притягнення позивача до адміністративної відповідальності розглянуто у її відсутності з першої її неявки, без повного з`ясування усіх обставин справи, крім того, при винесенні вказаної постанови не враховано особу порушника, ступінь її вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а тому відповідачем не дотримана процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення визначена статтею 279 КУпАП та порушено право позивача на захист.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне.

Згідно з пунктом 44 частини першої статті 26 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад віднесено встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 10 Закону України від 06.09.2005 № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (надалі також Закон № 2807-IV) до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження правил благоустрою територій населених пунктів.

Частиною першою статті 1 Закону № 2807-IV встановлено, що благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Так, згідно з частиною першою статті 34 Закону № 2807-IV правила благоустрою території населеного пункту це нормативно-правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту.

На виконання вказаних положень законів, рішенням Луцької міської ради № 44/2 від 29.07.2009 року було затверджено Правила благоустрою міста Луцька (надалі також - Правила).

Відповідно до підпункту 2.5.5.1.20 пункту 2.5.5.1. Правил на об`єктах благоустрою міста забороняється розташування об`єктів торгівлі на усій території міста, крім спеціально призначених для торгівлі місць (магазини, ринки, кіоски).

Також, відповідно до пункту 5 частини першої статті 16 Закону № 2807-IV на об`єктах благоустрою забороняється самовільно встановлювати об`єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски, тощо.

Статтею 152 КУпАП передбачено, що порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб`єктів підприємницької діяльності - від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частини першої статті 218 КУпАП адміністративні комісії при виконавчих органах міських рад розглядають справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, статтею 152 КУпАП.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (ст.7 КУпАП).

Згідно з частиною першою статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Водночас, згідно зі статтею 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

У відповідності до статті 252 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) зобов`язаний оцінити докази, шляхом всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності.

Статтею 251 КУпАП визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами тощо.

Відповідно до статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення, виходячи з його правової природи та завдання, уповноважена особа має всебічно, повно і об`єктивно з`ясувати обставини справи, зокрема значимість вчиненого правопорушення, наявність обставин, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, наявність заподіяної шкоди.

В даному випадку, вказані обставини відповідачем не з`ясовувались, що виходячи з положень чинного законодавства, має наслідком порушення одного з принципів адміністративної відповідальності, а саме що визначений вид адміністративного стягнення та його розмір має відповідати значимості вчиненого правопорушення.

Вказані обставини також визначаються приписами статті 2 КАС України, а саме що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Необхідно зауважити, що виходячи з наявності у суду обов`язку визначення вказаних критеріїв відповідності при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, вони в свою чергу є обов`язковими для суб`єктів владних повноважень при прийнятті відповідних рішень або вчиненні дій або бездіяльності.

Стосовно порушення встановленої законом процедури прийняття постанова у справі про адміністративне правопорушення колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Аналіз наведених вище норм КУпАП свідчить про існування певного порядку, при дотриманні якого орган (посадова особа) має повноваження приймати постанову про накладення адміністративного стягнення. При розгляді справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати всі обставини, що пов`язані із його вчиненням, зокрема, вину особи, можливість притягнення її до відповідальності, наявність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин та інше.

Закріплюючи процесуальні гарантії прав особи, що притягається до адміністративної відповідальності, у тому числі й на участь у розгляді її справи, положення КУпАП містять й певні застереження, націлені на забезпечення належної реалізації компетентними органами (особами) наданих їм повноважень, зокрема щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, лише у випадку наявності даних, що підтверджують належне повідомлення такої особи про місце і час розгляду справи або у випадку надходження від неї клопотання про відкладення розгляду.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із вимогами частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, притягнення позивача до адміністративної відповідальності відбулося у її відсутності з першої неявки, без повного з`ясування усіх обставин справи, оскільки остання зазначала, що вона сплачує оренду за земельну ділянку на якій здійснювала торгівлю під час складення протоколу про адміністративне правопорушення. Пояснень по суті правопорушення при винесенні спірної постанови позивач не надавала, що призвело до порушення її прав, зокрема, бути присутньою під час розгляду справи, ознайомитись з її матеріалами, а також надати пояснення та заперечення, користуватись послугами правозахисника.

В свою чергу, відповідачем в ході судового розгляду не надано будь-яких документів, що спростовують твердження позивача про наявність договору оренди земельної ділянки.

На підставі вищенаведеного суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи апелянта про те, що позивачем не було надано підтверджуючих документів про факт сплати орендних платежів за земельну ділянку на якій здійснювалась торгівля.

Також колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта про те, що ОСОБА_1 знала, що порушує Правила, оскільки 08.11.2016 року позивач притягалась до адміністративної відповідальності за те саме правопорушення, передбачене статтею 152 КУпАП, виходячи з того, що відповідачем не надано доказів такого правопорушення. Крім того, вчинення іншого правопорушення позивачем не свідчить про правомірність оскаржуваної постанови.

Отже, виходячи зі змісту фактичних обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана постанова винесена без врахування та належної перевірки всіх обставин справи щодо наявності чи відсутності в діях позивача ознак правопорушення, за яке законом передбачено адміністративну відповідальність, не наведено доказів, на яких ґрунтується висновок про вчинення правопорушення, що в свою чергу не дає підстав для висновку про правомірність прийнятої постанови та не підтверджує скоєння ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Крім того, визначаючи покарання позивачу, відповідач жодним чином не врахував даних про її особу (вона є інвалідом, страждає на онкологічне захворювання), чи має можливість позивач сплатити призначений їй штраф.

Пунктом 2 частини третьої статті 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

На підставі викладеного, враховуючи, що підставами скасування оскаржуваної постанови у справі про адміністративне правопорушення є порушення відповідачем процедури розгляду справи, то з урахуванням встановлених КАС України завдань адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Адміністративної комісії при виконавчому комітеті Луцької міської ради залишити без задоволення, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2019 року у справі № 161/15517/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 28.11.2019