Справа № 420/133/19
Суддя: Губська О.А.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

28 листопада 2019 року

Київ

справа №420/133/19

адміністративне провадження №К/9901/24957/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Губської О. А.,

суддів: Білак М. В., Загороднюка А.Г.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2019 року, прийняту у складі колегії суддів: Кравченка К. В. (головуючий), Джабурія О. В., Вербицької Н. В.

І. Суть спору та історія справи

1. ОСОБА_1 (надалі також - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив суд:

1.1. визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 22.12.2018 року №431-18, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

1.2. зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він з 2009 року є членом опозиційної політичної партії UFDG, у зв`язку з чим приймав участь в багатьох маніфестаціях та мітингах. В 2012 році приймав участь в маніфестації проти діючого президента, в наслідок чого змушений був переховуватись. Побоюючись за власне життя, був змушений покинути країну походження в пошуках притулку. В 2013 році він звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання статусу біженців в Україні. Рішенням ДМС України від 09.03.2016 року №123-16 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення було оскаржено у судовому порядку. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2016 року скасовано рішення ДМС України від 09.03.2016 року №123-16 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, 08.01.2019 позивач повторно отримав повідомлення №2 від 04.01.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначав, що він є громадянином Гвінеї, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадської належності через переслідування за політичні переконання.

3. Відповідач позов не визнав, посилаючись на його необґрунтованість.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

4. ОСОБА_1 є громадянином Гвінеї, уродженцем м. Далаба (Конакрі), за національністю пуляр, за віросповіданням мусульманин, не одружений, має вищу освіту, володіє мовами: пула, сусу, англійською, французькою.

5. 29.12.2012 року позивач вибув з Гвінеї авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). Державний кордон України перетинав 30.12.2012 року легально на підставі національного паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Центральним управлінням кордонної поліції Конакрі 11.06.2011 та одноразової візи типу Д серії Y02283461.

6. 31.01.2013 ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заява позивача прийнята до розгляду згідно Наказу Управління від 19.02.2013 №15 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

7. За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло висновку, що громадянин Гвінеї ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено Висновком про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 19.02.2016.

8. Вказане рішення Управління обґрунтоване тим, що результатом розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

9. Крім того у висновку зазначено, що виїзд позивача за межі країни громадянського походження пов`язаний з метою пошуку роботи та легалізації на території України.

10. У висновку не заперечується, що інформація, яку надав заявник при зверненні до управління, щодо політичної ситуації в країні походження, діяльності партії, її мети, цілей, організації мітингів є достовірною та послідовною, але вона є загальновідомою і міститься у мережі Інтернет. Разом з тим заявником не зазначено додаткової інформації щодо власних обов`язків у партії.

11. Управління не прийняло до уваги документальне підтвердження заявника, а саме: членський квіток партії та копію повідомлення про оголошення у розшук, через відсутність фотокартки, а також зазначило, що в обох документах професія заявника вказана - «студент», в той час, як на момент видання обох документів, він навчання закінчив.

12. Рішенням ДМС України №123-16 від 09.03.2016, з посиланням на пункти 1 та 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні громадянину Гвінеї ОСОБА_1 відмовлено.

13. 31.03.2016 позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14. Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України, позивач звернувся з позовом до суду про його скасування та зобов`язання вчинити певні дії.

15. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2016 по справі №815/1656/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2016 та постановою Верховного Суду від 04.04.2018, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №123-16 від 09.03.2016 та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №123-16 від 09.03.2016 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

16. На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2016, 23.01.2017 Державною міграційною службою України прийнято рішення №03-17, яким зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Гвінеї ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення Державної міграційної служби України від 09.03.2016 №123-16.

17. За результатами розгляду особової справи заявника № 2013OD0045, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області 20.11.2018 складено висновок про доцільність відмовити громадянину Гвінеї ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

18. Рішенням Державної міграційної служби України від 22.12.2018 №431-18 з посиланням на ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

19. 08.01.2019 позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №2 від 04.01.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС України від 22.12.2018 року №431-18.

20. Позивач, вважаючи вказане рішення незаконним, звернувся з даним позовом до суду.

ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

20. Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 27 березня 2019 року позовні вимоги задовольнив частково.

20.1. Визнав протиправним та скасував рішення Державної міграційної служби України від 22.12.2018 № 431-18, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20.2. Зобов`язав Державну міграційну службу України вирішити питання щодо надання ОСОБА_1 захисту в Україні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

20.3. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

21. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та правомірності позовних вимог, оскільки позивач має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні переконання.

22. П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 31 липня 2019 року скасував рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року та прийняв нову, якою в позові відмовив.

23. Таке рішення апеляційного суду ґрунтується на тому, що за час перебування позивача на території України з грудня 2012 року соціально-політична ситуація в Гвінеї не погіршилась, а навпаки стала поліпшуватися. Побоювання позивача зазнати будь-якої шкоди у разі повернення до країни громадянської належності є необґрунтованими.

IV. Касаційне оскарження

24. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права, просить скасувати його рішення.

25. В обґрунтування касаційної скарги вказує про наявність переслідування представників опозиційних політичних сил, до яких відносить себе позивач. Апеляційною інстанцією використані джерела, які взагалі не існують і не спростовують твердження позивача про існування фактів переслідування членів вказаної політичної партії. Скаржник також зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки судів, викладені у постанові Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2016 по справі №815/1656/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2016 та постанові Верховного Суду від 04.04.2018, за адміністративним позовом позивача до ДМС про визнання неправомірним та скасування рішення №123-16 від 09.03.2016 та зобов`язання вчинити певні дії. Зазначеними рішеннями визнано протиправним та скасовано рішення ДМС №123-16 від 09.03.2016 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу вказує на її безпідставність та просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

V. Нормативне регулювання

27. Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

28. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08 липня 2011 року (надалі - Закон № 3671-VI).

29. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

30. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

31. Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

32. Відповідно до частини другої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

33. Статтею 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

34. За змістом частин першої - третьої статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відомості про дітей, які не досягли вісімнадцятирічного віку, наводяться в заяві одного із законних представників особи, яка не досягла повноліття.

35. Згідно з частинами шостою - восьмою статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

36. За змістом частин першої та другої статті 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

37. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

38. Згідно з пунктом 62 Керівництва мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

39. Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

40. Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

41. Відповідно до пункту п`ятого статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

42. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

VІ. Позиція Верховного Суду

43. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить із такого.

44. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

45. Згідно частини 4 статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

46. Побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

47. Із протоколу співбесіди вбачається, що в країні громадянської належності (Гвінея) позивач був членом опозиційної політичної партії «Союз демократичних сил Гвінеї» та приймав участь в антивладних акціях протесту 27.08.2012, які були розігнані представниками правоохоронних структур країни. Виїзд з країни здійснено через побоювання зазнати подальшого тиску та арешту з боку вищевказаних структур, які, зі слів позивача, намагалися в подальшому його розшукати. В ході опитування позивач повідомив, що має додаткові побоювання щодо повернення до Гвінеї через ймовірне переслідування з боку представників діючої влади країни за ознакою належності до етнічної групи пулар (фульбе).

48. Разом з тим, позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.

49. Вищенаведені обставини спростовують твердження касатора про незаконність рішення ДМС України від 22.12.2018 року №431-18, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

50. Безпідставним є посилання касатора на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Гвінеї, з огляду на наступне.

51. Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

52. Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на те, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

53. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було досліджено та проаналізовано оновлену інформацію по країні походження позивача на момент повторного розгляду заяви. З`ясовано, що починаючи з 2016 року президент Гвінеї проводить постійні зустрічі з представниками опозиційних політичних сил, зокрема лідером «Союзу демократичних сил Гвінеї» ОСОБА_2. Зазначені зустрічі спрямовані на недопущення насильства та координації спільних дій. Відповідно до веб-сайту політичної партії «Союз демократичних сил Гвінеї» (UFDG), її президент ОСОБА_2 станом на теперішній час готується до участі у президентських виборах в країні в 2020 році. Відповідно до актуальної інформації по країні походження (Бюро з питань імміграції та біженців Канади), Гвінея активно співпрацює зі світовим країнами та міжнародними організаціями з питань реінтеграції осіб, клопотання яких були відхилені, шляхом сприяння повернення до країни громадянської належності та подальшого возз`єднання із членами родин, підтримка надається навіть примусово депортованим особам. Політична партія «Союз демократичних сил Гвінеї» (UFDG) є офіційною на території Гвінеї. Вказана інформація є загальновідомою та розміщеною на відкритих міжнародних інтернет джерелах.

54. Тобто, зазначене свідчить про позитивні тенденції внутрішньої політики держави.

55. Також встановлено, що найближчі родичі позивача (матір та брат) залишились проживати в м. Конакрі, місце постійного проживання не змінювали, будь-яких утисків або дискримінації не зазнавали.

56. Крім того, як вірно зазначено судом апеляційної інстанції, , під час проживання в Україні в категорії шукача захисту, позивач звертався до дипломатичної установи країни своєї громадянської належності (Консульство Гвінеї в м. Києві) з метою продовження терміну дії паспортного документу, який продовжено з 13.04.2016 року до 09.06.2021 року.

57. Таким чином, судом апеляційної інстанції були враховані матеріали по країні походження позивача. Однак зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що він прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

58. Необґрунтованими є посилання скаржника на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки судів, викладені у постанові Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2016 по справі №815/1656/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2016 та постанові Верховного Суду від 04.04.2018, за адміністративним позовом позивача до ДМС про визнання неправомірним та скасування рішення №123-16 від 09.03.2016 та зобов`язання вчинити певні дії, оскільки суд апеляційної інстанції вказав, що в доповіді УВКБ ООН з прав людини у Гвінеї від 21.01.2016, на яку посилається Верховний Суд в постанові від 04.04.2018 по справі №815/1656/16 зазначені обставини та події, які мали місце у 2015 році, в той час, як при винесенні рішення судом апеляційної інстанції, так і при винесення оскаржуваного рішення відповідача, було досліджено та проаналізовано оновлену інформацію по країні походження позивача на момент повторного розгляду заяви.

59. За такого правового регулювання та обставин справи суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

60. Враховуючи наведене, суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

61. Згідно із статтею 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

62. З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції винесено законне і обґрунтоване рішення, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

VI. Судові витрати

63. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2019 року у справі №420/133/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Головуючий О. А. Губська

Судді М. В. Білак

А. Г. Загороднюк