Справа № 440/3922/19
Суддя: А.О. Чеснокова
Дата ухвалення: 2019-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/3922/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чеснокової А.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

16 жовтня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якій з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невідновлення виплати пенсії позивачу з листопада 2009 року відповідно до рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 20109 року № 25-рн/2009 в силу частини другої статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"

зобов`язати відповідача відновити позивачу виплату пенсії за віком у розмірах відповідно до чинного законодавства України та виплатити недоотриману суму пенсії починаючи з березня 2015 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач безпідставно відмовив йому в поновленні виплати пенсії, виплата якої припинена у зв`язку з постійним проживанням пенсіонера за кордоном.

За результатами автоматизованого розподілу справ дана справа була розподілена судді Костенко Г.В.

17 жовтня 2019 року під час вирішення питання про прийняття справи до свого провадження суддею Костенко Г.В. заявлено самовідвід шляхом подання письмової заяви, яка мотивована наявністю родинних зв`язків з представником позивача - Костенком В.О.

За результатами повторного автоматизованого розподілу справ між суддями справа № 440/3922/19 розподілена судді Чесноковій А.О.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху через невідповідність останньої вимогам статей 160-161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та прийнято рішення здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.

13 листопада 2019 року судом отримано відзив на позов, у якому Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області наполягало на відсутності правових підстав для задоволення позову.

Справу за вказаним позовом розглянуто судом за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі частини четвертої статті 229 вказаного Кодексу.

Дослідивши письмові докази і письмові пояснення сторін, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини.

28 липня 1994 року позивачу призначено пенсію за віком /а.с. 81/.

У зв`язку з виїздом ОСОБА_1 на постійне місце проживання за кордон територіальним органом Пенсійного фонду України здійснено виплату пенсії за шість майбутніх місяців та з 30 січня 2004 року припинено її виплату на підставі статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" /а.с. 97/.

У березні 2018 року позивач в особі представника, що діяв на підставі довіреності, вперше звернувся до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області із заявою про поновлення виплати пенсії за віком. До вказаної заяви приєднано довіреність та нотаріально засвідчені копії паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, документи про місце проживання (реєстрації) особи /а.с. 62-71/.

За результатами розгляду вищевказаного звернення відповідач листом № 451/Щ-02 від 12 квітня 2018 року повідомив ініціатора звернення про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявника /а.с. 61/.

20 вересня 2018 року позивач звернувся до Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області із заявою встановленого зразка про призначення/перерахунок пенсії за віком /а.с. 100/. Розпискою-повідомленням підтверджено, що до вищевказаної заяви приєднано: нотаріально засвідчені копії паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, документи про місце проживання (реєстрації) особи /а.с. 101/.

Рішенням Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 28 вересня 2018 року № 3796, у зв`язку із відсутністю документів, що засвідчують в установленому законодавством порядку особу та підтверджують факт її проживання (реєстрації) на території України позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії за віком, обчисленої за нормами Закону України № 1058 /а.с. 54-55/. У зазначеному рішенні вказано, що відповідно до пункту 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії) повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації та вік), однак, представником пенсіонера надано оригінал паспорта громадянина України для виїзду за кордон, копію паспорта громадянина України НОМЕР_1 та копію довідки про присвоєнні ідентифікаційного номеру. Посилаючись на те, що пенсіонером не надано оригіналів зазначених документів, ініційоване ним питання не може бути позитивно вирішене.

Як зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, рішенням Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 28 вересня 2018 року № 3796 вручене представнику позивача 10 травня 2019 року.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, позивач в особі представника звернувся до суду з даним позовом про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 25 Конституції України зазначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (частина 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини.

Так, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, у якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україні. Тому, Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації з пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пунктах 52-54 вищевказаного рішення Європейського Суду з прав людини зазначено, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. Дійсно, ані рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У цьому контексті Суд зазначає, що Уряд не посилався на міркування щодо міжнародного співробітництва з метою обґрунтування поводження з пенсіонерами, які проживають в Україні, в інший спосіб, ніж з тими, які проживають за кордоном. Наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

В своєму рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, речення другого статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

З огляду на вищевикладене, суд визнає хибними твердження територіального органа Пенсійного фонду України про відсутність правових підстав для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 , що викладені в листі № 451/Щ-02 від 12 квітня 2018 року, складеному відповідачем за наслідками первинного звернення позивача з питань поновлення виплати його пенсії.

Крім того, в пункті 3.3 вищевказаного рішення Конституційного Суду України вказано, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення України з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, з дня набрання чинності рішенням Конституційного суду від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави, у тому числі, для поновлення та виплати пенсії позивачу у розмірі, передбаченому Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, право позивача як громадянина України на поновлення пенсії за віком не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 5 Закону України "Про громадянство України" визначено, що документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

За змістом частини першої статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно частини п`ятої статті 45 зазначеного Закону документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Постановою Правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, 25 листопада 2005 року за № 22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1).

Зазначеним Порядком передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації) (пункт 1.1 Порядку № 22-1).

У пункті 2.9 Порядку № 22-1 зазначено, що особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Пунктом 2.22 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

У своєму рішенні відповідач посилається на те, що представником позивача не надано оригіналів паспорта громадянина України та довідки про присвоєнні ідентифікаційного номеру, а тому зазначені документи не можуть бути прийнятими за документи, що посвідчують місце проживання пенсіонера на території України.

Вищевказані доводи суд вважає безпідставними та такими, що суперечать положенням пункту 2.23 Порядку № 22-1, оскільки наявні в матеріалах справи копії документів свідчать про те, що під час звернень представника ОСОБА_1 до відповідача з питання поновлення виплати пенсії до відповідних заяв приєднувались нотаріально посвідчені копії усіх необхідних документів з проставленням апостилю /а.с. 56-60/.

Враховуючи вищевикладене суд визнає протиправними мотиви, викладені в рішенні Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 28 вересня 2018 року № 3796 про відмову у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .

На переконання суду, наявність чинного рішення про відмову в поновленні виплати пенсії унеможливить подальший захист порушених прав позивача, а тому суд вважає за необхідне згідно з частиною другою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України з метою ефективного відновлення прав позивача вийти за межі позовних вимог та скасувати рішення Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 28 вересня 2018 року № 3796 про відмову у поновленні позивачу виплати пенсії за віком.

Щодо вимог позивача про визнання бездіяльності відповідача в частині непоновлення виплати позивачу пенсії за віком з жовтня 2009 року та зобов`язання територіального органа Пенсійного фонду України поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком з березня 2015 року, суд зазначає наступне.

З дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009, тобто з 07 жовтня 2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач був зобов`язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Разом із тим, наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії позивачу не позбавляє останнього можливості вчиняти активні дії щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 (з 07 жовтня 2009 року) та невідновлення виплати пенсії позивачу, останній мав дізнатись про порушення свого права, а відтак, з вказаної дати розпочався відлік строку звернення до суду.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Як встановлено судом, представник позивача вперше звернувся до територіального органа Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 у березні 2018 року.

Згідно вимог частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною третьою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у разі якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Позовна заява подана до суду 16 жовтня 2019 року, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі /а.с. 18/, тобто поза межами шестимісячного строку звернення до суду від дати звернення із первинною заявою про відновлення порушеного права (березень 2018 року).

Відтак, позовні вимоги про визнання бездіяльності відповідача щодо непоновлення виплати пенсії позивачу та зобов`язання відповідача поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком підлягають задоволенню з 16 квітня 2019 року, в іншій частині позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду.

Таким чином, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позивачем під час звернення до суду с цим позовом сплачено судовий збір за чотири позовні вимоги немайнового характеру (3073,60 грн.). У подальшому, заявою від 21 листопада 2019 року розмір позовних вимог позивача зменшено до двох.

За приписами пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Отже, сума сплаченого судового збору за дві позовні вимоги немайнового характеру в розмірі 1536,80 грн. підлягає поверненню позивачу на підставі пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір".

Згідно з частиною третьою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Відтак, судові витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 6-9, 139, 205, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Полтавського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 28 вересня 2018 року № 3796.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невідновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з 16 квітня 2019 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області () відновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ) з 16 квітня 2019 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України та здійснити виплату недоотриманої її частини.

Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо непоновлення виплати пенсії ОСОБА_1 за період з листопада 2009 року по 15 квітня 2019 року та про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком за період з березня 2015 року по 15 квітня 2019 року - залишити без розгляду.

Суму сплаченого судового збору в розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок повернути ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" (квитанція № 0.0..1 від 16 жовтня 2019 року).

Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 (сорок) копійок стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Полтавський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.О. Чеснокова