Справа № 826/15627/18
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2019-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 листопада 2019 року № 826/15627/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Смолія І.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної фіскальної служби України (04655, м.Київ, Львівська площа, 8) про визнання протиправним та скасування рішення,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (надалі також - позивач), звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної фіскальної служби України (надалі також - відповідач), про визнання рішення Державної фіскальної служби України від 30.08.2018 року №12133 незаконним і скасувати змінене та залишені без змін податкові повідомлення-рішення від 08.05.2018 р. на суму 5216,11 грн прийняті ГУ ДФС у Житомирській області.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.09.2018 р. прийнято позовну заяву до розгляду та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позивач мотивує свої вимоги тим, що рішення про результат розгляду скарги платника податків прийнято з порушенням вимог законодавства, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення не скасовано відповідачем.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, про що надав суду відзив на адміністративний позов, з підстав того, що скаргу позивача розглянуту у відповідності до вимог законодавства.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Як вбачається з матеріалів справи, що Головним управлінням ДФС у Житомирській області винесено фізичній особі ОСОБА_1 податкові повідомлення - рішення від 08.05.2018 року № 0-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки 559,68 грн, № 0-0606 про ви визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 2040,86 грн, № 0-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 14,21 грн, № 0-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 11,10 грн, № 0-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 15,44 грн., № 0-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 1463,56 грн, № 0110663-54І3-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 1463,56 грн, № 0110663- 5413-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 1,45 грн, № 0-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 12,51 грн, № 0-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 432,78 грн, № 0-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від| земельної ділянки на суму 54,88 грн, № 0-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 62,48 грн, № 00665-5413-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 507,20 грн, № 0-0606 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 39,96 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеними податковими повідомленнями - рішенням позивач звернувся зі скаргою до ДФС України 05.07.2018 року та 10.07.2018 року.

Рішенням ДФС України від 30.08.2018 року скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Житомирській області від 08.05.2018 року № 0-0606 в частині сплати суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельно ділянки на суму 279,84 грн., інші вищезазначені податкові повідомлення-рішення залишено без змін.

Позивач вважає, що спірне рішення є протиправним та підлягає скасуванню, звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи наявні у матеріалах справи докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх у сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до приписів п.п. 56.1, 56.2 та 56.10 ст. 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

У разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Рішення центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, прийняте за розглядом скарги платника податків, є остаточним і не підлягає подальшому адміністративному оскарженню, але може бути оскаржене в судовому порядку.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що законодавцем чітко закріплено право платника податків на оскарження рішення податкового органу, прийнятого за результатами розгляду його скарги до суду. Аналогічний припис про можливість оскарження в судовому порядку міститься і в тексті рішення про результат розгляду скарги.

Проте, суд звертає увагу, що конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості.

Так, завданням адміністративного судочинства, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Згідно з п.п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Пунктом 18 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту наведених норм слідує, що для цілей кваліфікації спору як юридичного предмет оскарження повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Тобто, обов`язковою ознакою нормативно-правового акту чи правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень є створення ними юридичних (негативних) наслідків у формі прав, обов`язків, їх зміни чи припинення. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що рішення про результати розгляду скарги, само по собі не має юридичного значення для цілей створення правових наслідків для позивача, оскільки не має безпосереднього впливу на суб`єктивні права та обов`язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право шляхом покладення на нього будь-якого обов`язку, а відтак рішення ДФС України від 30.08.2018 року №12133 про результати розгляду скарг від 05.07.2018 року та від 10.07.2018 року безпосередньо не створює будь-яких наслідків та не порушує права та інтереси позивача, на відмінну від податкових повідомлень - рішень Головним управлінням ДФС у Житомирській області від 08.05.2018 року, які були предметом адміністративного оскарження до фіскального органу вищого рівня.

Така ж сама правова позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом, зокрема в постановах від 31 травня 2019 у справі № 826/1023/16, від 11 червня 2019 року № 826/45/18, від 24 червня 2019 року у справі № 826/11001/15.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного, Суд приходить до висновків про відмовити у задоволені позовних вимог.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 9, 11, 44, 72-78, 79, 194, 241-246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) - відмовити повністю.

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону № 2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.В. Смолій