Справа № 420/6169/19
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2019-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6169/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2019 року Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді, Бжассо Н.В., розглянув в порядку письмового провадження в м. Одесі за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості з невиплаченої пенсії

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за результатом розгляду якого, позивач просить суд:

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості по нарахованій пенсії за період з червня 2018 року по серпень 2019 року у розмірі 91902,88 грн.;

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на користь ОСОБА_1 заборгованість з невиплаченої пенсії за період з червня 2018 року по серпень 2019 року у розмірі 91902,88 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 919,03 грн.

В частині суми стягнення заборгованості за один місяць допустити негайне виконання рішення суду.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що він є внутрішньо переміщеною особою та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області. Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України від 18.08.2019 року № 406/02.17-21, сума нарахованої пенсії позивачу за період з червня 2018 року до серпня 2019 року складає 149126,98 грн. Довідкою, також, підтверджено, що фактично виплачено за період з червня 2018 року по серпень 2019 року 57224,10 грн. Сума заборгованості з виплати нарахованої пенсії позивача складає 91902,88 грн. Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати заборгованості з нарахованої пенсії. ГУ ПФУ в Одеській області надало відповідь позивача з приводу того, що пенсія за грудень 2018 року, що не узгоджується з довідкою від 18.08.2019 року № 406/02.17-21, та порядку виплати пенсій, які не виплачені за період до їх відновлення, не прийнято.

Відповідно до ухвали суду від 22.10.2019 року, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 20.11.2019 року.

05.11.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який, управління вважає необґрунтованими вимоги позивача безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства. Представник відповідача зазначає, з 01.06.2018 року по особовому рахунку позивача виплату пенсії припинено. 02.08.2018 року поновлено виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.06.2018 року. У грудні 2018 року позивач отримав пенсію за поточний місяць у розмірі 9746,98 грн.

Борг за період з червня 2018 року по серпень 2019 року обліковується в управлінні та не виплачується до особливого розпорядження.

Позивач до судового засідання не з`явився, 20.11.2019 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідач до судового засідання не з`явився, належним чином та своєчасно повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Суд розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до довідки від 07.09.2017 року № 5105- взятий на облік внутрішньо переміщеної особи та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 від 30.01.2008 року, позивач отримує пенсію за віком.

Суд встановив, що відповідачем було припинено виплату пенсії позивачу та після поновлення виплати пенсії не сплачено заборгованість за період, в якому виплата пенсії була припинена.

З огляду на довідку від 18.08.2019 року № 406/02.17-21, що видана ГУ ПФУ в Одеській області ОСОБА_1 , сума заборгованості з виплати пенсії за період з 01.06.2018 року по серпень 2019 року становить 91902,88 грн.

При цьому, суд встановив, що позивачу було припинено виплату пенсії з 01.06.2018 року та поновлено виплату пенсії у грудні 2018 року.

При цьому з грудня 2018 року по серпень 2019 року, пенсія позивачу виплачувалася не у повному обсязі. Підстав щодо виплати позивачу у період з грудня 2018 року по серпень 2019 року не у повному обсязі відповідач у відзиві на адміністративний позов не зазначає.

03.09.2019 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Одеській області із заявою щодо виплати заборгованості по пенсії за період з 2018 року по 2019 рік.

17.09.2019 року ГУ ПФУ в Одеській області надало відповідь на заяву позивача, з огляду на яку, відповідач вказав, що виплату пенсії позивача поновлено з 01.06.2018 року. У грудні 2018 року позивач отримав пенсію за поточний місяць у розмірі 9746,98 грн. стосовно боргу по пенсійній виплаті за період з 01.06.2018 року по 30.11.2018 року відповідач зазначив, що згідно з постановою КМУ від 05.11.2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам», суми пенсій, які не виплачені за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку, визначеного КМУ, який станом на теперішній час не затверджено.

При цьому, підстави невиплати позивачу заборгованості за період з грудня 2018 року по серпень 2019 року відповідач не зазначає.

Згідно зі ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Суд наголошує, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч. 1 ст. 49 вказаного Закону є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Вказаний висновок суду відповідає висновкам, що наведені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 року у справі № 805/402/18.

Крім того, суд зазначає, що відповідач не надав суду рішення про припинення виплати пенсії і не вказав, яка з обставин, визначених наведеною вище нормою Закону стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії.

Суд зазначає, що сума пенсійної заборгованості за період червень-листопад 2018 року відповідачем не оскаржується.

ГУ ПФУ в Одеській області пенсія за вказаний період нарахована у повному обсязі, однак, не виплачена з посиланням на постанову КМУ № 637 від 05.11.2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам» (зі змінами внесеними постановою КМУ від 21.08.2019 року № 788»).

Суд зазначає, що п. 1 постанови КМУ № 637 від 05.11.2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо-переміщеним особам» (зі змінами внесеними постановою КМУ від 21.08.2019 року № 788») передбачено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Станом на час розгляду справи окремого порядку, на умовах якого має бути виплачена сума пенсійної заборгованості позивача не прийнято.

За змістом конституційних норм (ст.ст. 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд зазначає, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Суд зазначає, що держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 54 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Пічкур проти України" зазначено про порушення статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Під час розгляду справи суд встановив, що право на отримання позивачем пенсії відповідачем не оскаржується, однак зазначене право було піддано формальним обмеженням, з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції та законам України.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії, оскілки право позивача щодо виплати раніше призначеної пенсії є абсолютним та не може бути обмежено.

Таким чином, суд робить висновок про обґрунтованість позовних вимог позивача.

При цьому суд зазначає, що відповідач взагалі не вказує, з яких підстав у період з грудня 2018 року по серпень 2019 року виплачував пенсію позивачу не у повному обсязі, а тому суд робить висновок про обґрунтованість вимог позивача в цій частині позову.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо вимоги позивача допустити негайне виконання постанови суду в частині виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць, суд зазначає, що п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України передбачає негайне виконання рішення щодо присудження виплати пенсій у межах суми стягнення за один місяць.

Таким чином, суд робить висновок, що рішення суду належить до негайного виконання щодо стягнення з відповідача на користь позивача 9746,98 грн. нарахованої, але невиплаченої за червень 2018 року суми пенсії.

Згідно з ч. 1ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд зазначає, що за звернення до суду із зазначеним позовом позивач сплатив 919,10 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією № 45 від 08.10.2019 року.

З урахуванням вищевикладеного, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 належить до задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 139, 205, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити адміністративний ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості з невиплаченої пенсії.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості по нарахованій пенсії за період з червня 2018 року по серпень 2019 року у розмірі 91902,88 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість з невиплаченої пенсії за період з червня 2018 року по серпень 2019 року у розмірі 91902,88 грн. (дев`яносто одна тисяча дев`ятсот дві гривні вісімдесят вісім копійок).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) 9746,98 грн. (дев`ять тисяч сімсот сорок шість гривень дев`яносто вісім копійок) нарахованої, але невиплаченої за червень 2018 року суми пенсії.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 919,10 грн. (дев`ятсот дев`ятнадцять гривень десять копійок).

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (адреса: вул. Канатна, 83, м. Одеса, 65107, ).

Повний текст постанови виготовлений та підписаний судом 29.11.2019 року.

Суддя Н.В.Бжассо

.