Справа № 420/3203/19
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 листопада 2019 року Справа № 420/3203/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСидоренко Д.В.
за участі секретаря судового засіданняКручини Ю.Д.
представника відповідача Петренко М.Г.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 03.06.2019 року судом було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи призначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року справу призначено розглядати за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02.09.2019 року за клопотанням представника ТОВ «ЛЕВ КАПІТАЛ», справу №420/3203/19 передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 року адміністративну справу №420/3203/19 прийнято до провадження, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.
24.10.2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечував проти позову та просив відмовити в його задоволенні, обґрунтовуючи тим, що у листопаді 2018 року середньооблікова чисельність працівників ТОВ «ЛЕВ КАПІТАЛ» склала понад 8 осіб, тому відповідач створив і обладнав одне робоче місце для особи з інвалідністю та прийняв на роботу одну особу з інвалідністю на посаду прибиральника службових приміщень. Наголошує, що твердження позивача про те, що відповідачем не виконано нормативів робочих місць по працевлаштуванню осіб з інвалідністю протягом звітного 2018 року є такими, що не відповідають дійсності, обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця, а покладається на органи працевлаштування. Вважає, що позивачем не доведено наявності правопорушення, тому відсутні підстави для господарсько-правової відповідальності щодо відповідача.
06.11.2019 року та 12.11.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій Одеське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів вважає відзив на позовну заяву безпідставним, який не підлягає задоволенню. Наголошує, що середньооблікова чисельність штатних працівників ТОВ «ЛЕВ КАПІТАЛ» складає 8 осіб, у звіті відповідач вказав про « 0» інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», тобто самостійно вказав, що не працевлаштував жодної особи з інвалідністю. Зауважує, що ТОВ «ЛЕВ КАПІТАЛ» у 2018 році звітність за формою №3-ПН не подавало, тобто, відповідач несвоєчасно та не у повному обсязі надає інформацію про попит на вакансії.
15.11.2019 року представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що у лютому 2019 року відповідачем дійсно було подано звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік, в якому зазначено середньооблікову кількість штатних працівників - 8, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0, а кількість осіб з інвалідністю, які повинні працювати на робочих місцях - 1. Враховуючи, що при обчисленні виникло дробове число, його було округлено до цілого, та після коми виникло число менше 5, тому воно зазначилося в бік зменшення, тобто до нуля. Наголошує, що обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу, покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості, отже, відповідачем було створено одне робоче місце та працевлаштовано одну особу з інвалідністю, факту відмови від працевлаштування осіб з інвалідністю не було.
У судове засідання з`явився представник відповідача, у задоволенні позову просив суд відмовити. Представник позивача до суду не прибув, про день, час та місце розгляду справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи. 22.11.2019 року від Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів надійшло письмове клопотання, в якому позивач просив суд розгляд справи здійснювати без участі його представника.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, є Закон України від 21 березня 1991 року №875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" (далі - Закон №875-ХІІ).
Згідно із ч.2 ст.17 Закону №875-ХІІ, підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.
Частинами 1-3, 5, 11 ст.19 Закону №875-ХІІ встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.
Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.
Норматив робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, порядок його встановлення визначаються виключно цим Законом. Якщо іншими законами встановлюються нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, або порядок їх встановлення, відмінні від зазначених у цьому Законі, застосовуються положення цього Закону.
Згідно із ч.9 ст.19 Закону №875-ХІІ, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю.
Частиною 10 ст.19 Закону №875-ХІІ передбачено, що керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю несуть відповідальність у встановленому законом порядку.
Судом встановлено, що не заперечується відповідачем, у ТОВ «ЛЕВ КАПІТАЛ» середньооблікова чисельність штатних працівників у 2018 році склала 8 осіб, що підтверджується матеріалами справи (а.с.7).
У відповідності з нормативом місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, відповідач повинен був створити 1 робоче місце та працевлаштувати 1 особу з інвалідністю.
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону №875-ХІІ, забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Частиною 3 ст.18 цього Закону визначено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Проаналізувавши вищенаведене, суд зазначає, що обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу, покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.
Згідно наказу Міністерства праці та соціальної політики України, звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів №42 від 10.02.2007 року щорічною формою звітності є форма №10-ПІ, яка, заповнюється роботодавцями та подається до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 1 березня після звітного періоду.
З огляду на вищезазначене, звіт за формою 10-ПІ є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів для працевлаштування.
Згідно "Звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік", відповідачем особисто зазначено, що середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 0 осіб, а кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» - 1 особа.
Відповідно до п.3.2.5 Інструкції, середньооблікова чисельність працівників за період з початку року (в тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової чисельності працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно та діленням одержаної суми на кількість місяців 12 (тобто місяців).
Окрім того, відповідно до п.3.4. Інструкції, данні щодо середньооблікової кількості штатних працівників, облікового складу (рядок 01), середньооблікової кількості штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (рядок 02), та кількість осіб з інвалідністю, які повинні працювати на робочих місцях (рядок 03), відображається в цілих одиницях. Якщо при обчисленні виникає дробове число, його необхідно округлити до цілого (якщо після коми число 5 і більше, то воно обчислюється в бік збільшення).
Згідно списку працюючих інвалідів-штатних працівників, які мали інвалідність та були зайняті на підприємстві у 2018 році, наказом №52-к від 03.12.2018 року було прийнято на роботу ОСОБА_1 на посаду прибиральника службових приміщень з 04.12.2018 року з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.109).
Мінсоцполітики у своїх листах від 26.03.2007 №1/6-172, від 27.01.2009 №1/6-30/06, зазначає, що норми щодо працевлаштування осіб з інвалідністю будуть вважатися виконаними, якщо інвалід пропрацював на підприємстві 6 місяців звітного року, а дані табельного обліку використання робочого часу працівників будуть відповідають цим шести місяцям звітного року згідно з частиною другою пункту 3.2 Інструкції зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Держкомстату від 28.09.2005 №286.
Враховуючи, що на підприємстві протягом 2018 року працювала одна особа з інвалідністю, а саме ОСОБА_1 1 місяць (з 04.12.2018 року), отже: 1 місяць:12 місяців=0,08. Так як, при обчисленні виникло дробове число, його округлено до цілого, і після коми виникло число менше 5, тому воно обчислюється в бік зменшення, тобто до нуля.
За правилами округлення, якщо після коми число 5 і більше, то воно округлюється в бік збільшення. Тому, якщо підприємству потрібна 1 особа з інвалідністю, то такі нормативи вважаються виконаними, якщо особа з інвалідністю працювала 6 повних місяців звітного року, оскільки 6 (місяців): 12 (місяців) = 0,5, тобто - 1 особа.
Таким чином, відповідач не створив жодного робочого місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, а у відповідності з нормативом місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю мав створити 1 робоче місце.
Штатний розпис складають у цілому по підприємству, установі, організації, затверджують з урахуванням практики на кожний календарний рік до його початку.
Штатний розпис, необхідний у роботі з персоналом. Саме на підставі штатного розпису, а також керуючись правилами внутрішнього трудового розпорядку та посадовими (робочими) інструкціями, роботодавець приймає рішення з персоналу, зокрема про прийняття, переведення працівників на іншу роботу, встановлення посадового окладу, тарифної ставки (окладу) конкретному працівникові відповідно до посади, яку він посідає (кваліфікації), а служба персоналу здійснює добір персоналу, оформляє відповідні документи, у т. ч. накази, аналізує якісний склад працівників, вносить роботодавцеві пропозиції щодо поліпшення складу працівників, оформляє в установленому порядку облікову та інформаційно-довідкову документацію, готує відповідну статистичну звітність.
Штатний розпис після затвердження (здійснюється шляхом видання наказу) набуває статусу нормативного акта підприємства, установи, організації.
Показники, які містить штатний розпис, а саме: чисельність і професійно-кваліфікаційний склад працівників, розмір посадового окладу і тарифної ставки (окладу), а також розмір надбавки (доплати), якщо це передбачено положенням про оплату праці, діють у певному періоді. Зазвичай оптимальним періодом є календарний рік.
Пунктом 5 Порядку надання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 року №316, визначено, що Форма №3-ПН подається за наявності попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.
Згідно листа Одеського обласного центру зайнятості від 17.09.2019 року №3830/13/42-19, зазначено, що згідно Єдиної інформаційно-аналітичної системи Державної служби зайнятості, деякі роботодавці із зазначеного переліку не подавали у 2018 році звіт за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», зокрема, ТОВ «ЛЕВ КАПІТАЛ». Відповідно п.3 Порядку подання форми звітності №3-ПН «Інформацію про попит на робочу силу (вакансії)» затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 31.05.2013 №316 (зі змінами) здійснюється до районних, міських, районних у містах і міськрайонних центрів зайнятості (а.с.90).
Відповідно до ч.1 ст.20 Закону №875-ХІІ, підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.
Частиною 4 ст.20 Закону №875-ХІІ передбачено, що адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. При цьому до правовідносин із стягнення адміністративно-господарських санкцій, передбачених цим Законом, не застосовуються строки, визначені статтею 250 Господарського кодексу України.
Матеріалами справи підтверджується, що не заперечується відповідачем, всупереч приписам ст.20 Закону №875-ХІІ, ТОВ «ЛЕВ КАПІТАЛ» самостійно в строк до 15.04.2019 року адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю сплачено не було.
Частинами 2-3 ст.20 Закону №875-ХІІ визначено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.
Сплату адміністративно-господарських санкцій і пені підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, проводять відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів).
Відповідно до ч.1 ст.218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Отже, для стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.
Статтею 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Таким чином, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб`єкту господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення.
Суд зазначає, що роботодавець не вжив усіх необхідних заходів для недопущення порушення, та факт не працевлаштування інвалідів протягом року у рахунок нормативів робочих місць для даної категорії громадян, у зв`язку з їх відсутністю, не може слугувати підставою для звільнення від накладення адміністративно-господарських санкцій.
Отже, елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками. Застосування принципу вини як умови відповідальності пов`язане з необхідністю доведення порушення зобов`язання.
Суд дійшов висновку, що відповідач не вжив необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, зокрема відповідачем не було вжито всіх необхідних заходів для працевлаштування інвалідів протягом 2018 року, письмових доказів щодо звернення до відділення Фонду соціального захисту інвалідів щодо працевлаштування осіб з інвалідністю, та звернення до центру зайнятості з відповідною звітністю з інформацією щодо можливості працевлаштування осіб з інвалідністю, до суду не подано, тому суд вважає, що повинні бути застосовані зазначені адміністративно-господарські санкції до відповідача.
Відповідно до ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 2 ст.73 КАС України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно вимог ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Аналізуючи наявні та досліджені в матеріалах справи докази, суд вважає, що відповідачем не було виконано всі необхідні заходи по створенню робочих місць для інвалідів і їх працевлаштуванню та не дотримано вимоги, встановлені статтею 19 Закону №875-ХІІ, а тому є всі підстави щодо застосування до нього адміністративно-господарських санкцій, отже суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог, та необхідність їх задоволення.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.2 ст.139 КАС України, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні письмові докази понесення позивачем судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, суд не вирішує питання щодо стягнення судових витрат з відповідача.
Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позов задовольнити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 02.12.2019 року.

Суддя Д.В. Сидоренко