Справа № 640/16242/19
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Ганечко О.М., Кузьменко В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державне підприємство "Гарантований покупець", Приватного Акціонерного товариства "Національна енергетична компанія " Укренерго", Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетичних та комунальних послуг на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний завод" до Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг треті особи: Приватне акціонерне товариство "Електрометалургійний завод "Дніпроспецсталь" ім. А.М. Кузьміна", Товариство з обмеженою відповідальністю "Полтаваенергозбут", Приватне акціонерне товариство "Суха Балка", Товариство з обмеженою відповідальністю "Тарифоновка Енерджі", Державне підприємство "Гарантований Покупець", Державне підприємство "Національна енергетична Компанія "Укренерго" про визнання протиправними та скасування постанов №954 від 07.06.2019, №955 від 07.06.2019, №1411 від 12.07.2019, №1622 від 01.08.2019, -

В С Т А Н О В И В:

Приватне акціонерне товариство "Дніпровський металургійний завод" звернулось до суду з позовом в якому просив: визнати протиправними та скасувати постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07 червня 2019 року № 954 "Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП "НЕК "Укренерго" на II півріччя 2019 року", від 07 червня 2019 року № 955 "Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП "НЕК "Укренерго" на II півріччя 2019 року", від 12 липня 2019 року № 1411 "Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП "НЕК "Укренерго", від 01 серпня 2019 року № 1622 "Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП "НЕК "Укренерго", від 30 серпня 2019 року № 1781 "Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 12 липня 2019 року № 1411".

Також до суду надійшли клопотання про залучення державного підприємства "Гарантований покупець", товариства з обмеженою відповідальністю "Трифановка енерджі", приватного акціонерного товариства "Суха балка", товариства з обмеженою відповідальністю "Полтаваенергозбут", приватного акціонерного товариства "Електрометалургійний завод "Дніпроспецсталь" ім. А.М. Кузьміна" в якості третіх осіб, які судом були задоволенні.

Ухвалою суду від 20 вересня 2019 року забезпечено адміністративний позов приватного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний завод" шляхом зупинення дії оскаржуваних рішень по відношенню до позивача.

Водночас, 20 вересня 2019 року ПрАТ "Дніпроспецсталь" подано заяву про забезпечення позову, в якому ставиться вимога про зупинення дії оскаржуваних рішень по відношенню до ПрАТ "Дніпроспецсталь".

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 жовтня 2019 року зазначену заяву було задоволено. Зупинено дію постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 07 червня 2019 року № 954 "Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП "НЕК "Укренерго" на II півріччя 2019 року", від 07 червня 2019 року № 955 "Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП "НЕК "Укренерго" на II півріччя 2019 року", від 12 липня 2019 року № 1411 "Про встановлення тарифу на послуги з передачі електричної енергії ДП "НЕК "Укренерго", від 01 серпня 2019 року № 1622 "Про встановлення тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління ДП "НЕК "Укренерго" та від 30 серпня 2019 року № 1781 "Про внесення змін до постанови НКРЕКП від 12 липня 2019 року № 1411", відносно приватного акціонерного товариства "Електрометалургійний завод "Дніпроспецсталь" ім. А.М.Кузьміна", до набрання законної сили рішенням, ухваленим за результатами судового розгляду даної адміністративної справи по суті.

Не погодившись з такою ухвалою, відповідач - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, а також треті особи - Державне підприємство "Гарантований покупець" та Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" подали, кожен окремо, апеляційні скарги, в яких, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просять ухвалу суду скасувати та відмовити в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

В обґрунтування апеляційних скарг наголошується, що вжиття заходів забезпечення позову щодо третьої особи не відповідає меті інституту забезпечення адміністративного позову.

Також вказують, що хоча позов містить вимоги про визнання протиправними та скасування ряду постанов НКРЕКП, фактично предметом позову є незгода із окремими положеннями Закону України "Про ринок електричної енергії".

Так, у зв`язку із запровадженням нової моделі ринку електричної енергії, припинення дії оптового ринку електричної енергії (ОРЕ), вартість виробництва "зеленої" енергії враховується в тарифі на послуги ПрАТ "НЕК "Укренерго".

Тобто, з 01.07.2019 плата за послуги диспетчерського (оперативно-технологічного) управління має бути затверджена НКРЕКП окремою постановою, що і було зроблено відповідачем.

При цьому, збільшення тарифів не є свідченням дзеркального збільшення підсумкової ціни електричної енергії для заявника в порівнянні з попередніми розрахунковими періодами. В той же час постановою НКРЕКП від 30.08.2019 № 1781 зменшено тарифи, встановлені попередніми постановами.

З-поміж іншого, апелянти також вказують на недоведення заявником наявності незворотного негативного впливу на його діяльність та існування очевидних ознак протиправності оскаржуваних постанов НКРЕКП.

У відзивах на апеляційну скаргу Прат "Суха балка", ПрАТ, "Дніпровський металургійний завод", ТОВ "Полтавенергозбут", ПрАТ "Дніпроспецсталь" ім. А.М. Кузьміна" просили скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване.

Незгода з доводами апелянтів ґрунтується на тому, що через наявність ознак протиправності оскаржуваної постанови НКРЕКП існує загроза порушення прав та законних інтересів позивача та інших підприємств до ухвалення рішення у справі, оскільки оскаржуване рішення тягне за собою подальші негативні наслідки, зокрема, щодо суттєвої переплати за послуги з передачі електроенергії, а також, негативні і можливо незворотні наслідки для виробничої діяльності цих підприємств.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як обставини справи, оскаржуваними постановами установлено ДП "НЕК "Укренерго" (ПрАТ "НЕК "Укренерго") тарифи на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління та тарифи на послуги з передачі електричної енергії. Водночас, ПрАТ "Дніпроспецсталь" є споживачем таких послуг ДП "НЕК "Укренерго" (ПрАТ "НЕК "Укренерго"), оскільки здійснювана ним діяльність пов`язана із значним використанням обсягів електроенергії, що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами з надання відповідних послуг.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та, водночас, вжиття визначених судом заходів забезпечення позову не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а насамперед, спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.

Тобто, оцінивши надані заявником докази існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі та необхідності докладання значних зусиль та витрат для захисту цих прав, свобод та інтересів у майбутньому, в разі невжиття заходів забезпечення адміністративного позову, суд визнав належними та переконливими, у зв`язку з чим суд прийшов до висновку про достатність вказаних підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, викладених в заяві.

З даного приводу колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Частина перша статті 42 КАС України визначає, що учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно ч. 2 ст. 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Так, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року ПрАТ "Дніпроспецсталь" залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відтак, з 01.10.2019 ПрАТ "Дніпроспецсталь" користується правами і обов`язками третьої особи, і відповідно до буквального тлумачення положень ст. 150 КАС України наділена правом звернення із заявою про забезпечення позову, чим спростовуються доводи апелянтів з цього приводу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 151 КАС України позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Для застосування заходів забезпечення адміністративного позову обов`язковою умовою є встановлення судом хоча б однієї із таких обставин: існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача після набрання законної сили рішенням в адміністративній справі без вжиття таких заходів; необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Згідно з п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ", в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення адміністративного суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 13.06.2019 № 5-р/2019 (Справа № 1-17/2018(5133/16) зазначив, що Комісію утворено Указом Президента України "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" від 27 серпня 2014 року № 694 на виконання законів України "Про природні монополії", "Про електроенергетику", "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг".

Верховна Рада України 22 вересня 2016 року прийняла Закон "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг" № 1540-VIII (далі - Закон № 1540-VIII), яким визначено правовий статус Комісії, її завдання, функції, повноваження та порядок їх здійснення. Законом № 1540 Комісію виведено з підпорядкування Президента України та наділено статусом постійно діючого незалежного державного колегіального органу, який здійснює державну владу у визначених законом сферах. Комісія має широке коло завдань, функцій та повноважень щодо державного регулювання, моніторингу та контролю за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг (частина перша статті 1 Закону № 1540-VIII).

Одним з основних принципів діяльності Комісії є її самостійність і незалежність; під час виконання своїх завдань, функцій та повноважень відповідно до закону Комісія діє самостійно та незалежно від будь-якого іншого органу державної влади, іншого державного органу, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, суб`єктів господарювання, а також політичних партій, громадських об`єднань, професійних спілок чи їх органів; члени Комісії, інші посадові особи Комісії діють незалежно; будь-які письмові чи усні вказівки, розпорядження, доручення органу державної влади, іншого державного органу, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, суб`єктів господарювання, політичних партій, громадських об`єднань, професійних спілок чи їх органів, а також інших осіб, що стосуються виконання членами Комісії, її посадовими особами своїх функцій і повноважень відповідно до закону, є незаконним впливом; органам державної влади, органам місцевого самоврядування, їх посадовим і службовим особам, суб`єктам господарювання, політичним партіям, громадським об`єднанням, професійним спілкам та їх органам забороняється втручатися у процеси державного регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (пункт 2 частини першої статті 4, частина перша, абзаци перший, другий частини другої статті 5 Закону № 1540-VIII).

Комісія є юридичною особою публічного права, її роботу забезпечують центральний апарат і територіальні органи, на працівників яких поширюється правовий статус державних службовців; Комісія здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг; Комісія здійснює державне регулювання шляхом, зокрема, нормативно-правового регулювання, ліцензування діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг, державного контролю та застосування заходів впливу (частини друга, третя статті 1, частина перша статті 2, частина друга статті 3, абзац перший частини четвертої статті 8 Закону № 1540-VIII).

За Законом № 1540-VIII Комісія посідає особливе (окреме) місце в системі органів державної влади в Україні. Комісія є незалежною у своїй діяльності, однак подає до Верховної Ради України звіт про діяльність і перебуває у визначеній законом взаємодії із Кабінетом Міністрів України та іншими органами державної влади. За структурою Комісія є державним колегіальним органом, що складається з центрального апарату і територіальних органів.

Комісія за своїм статусом і повноваженнями не належить ні до органів законодавчої, ні до органів судової влади. Зі змісту Закону № 1540-VIII випливає, що Комісія також не є міністерством або іншим центральним органом виконавчої влади, які згідно з пунктом 91 статті 116 Конституції України можуть бути утворені Кабінетом Міністрів України. Комісія не належить до системи органів виконавчої влади, її роботу не спрямовує і не координує Кабінет Міністрів України, як це встановлено щодо центральних органів виконавчої влади (частина перша статті 113, пункт 9 статті 116 Конституції України). Комісія також не є консультативним, дорадчим або іншим допоміжним органом чи службою при Президентові України, які згідно з пунктом 28 частини першої статті 106 Конституції України він може створити для здійснення своїх повноважень.

У статті 3 Закону № 1540-VIII встановлено, що до повноважень Комісії належить, зокрема, формування цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг та реалізація відповідної політики у випадках, коли такі повноваження надані Комісії законом (пункт 3 частини другої); реалізація цінової і тарифної політики у сферах енергетики та комунальних послуг є одним з основних завдань Комісії (пункт 6 частини третьої). Крім того, Комісія бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та центрального водовідведення (пункт 1 частини першої статті 6 Закону України "Про державне регулювання у сфері комунальних послуг"), затверджує типовий договір про постачання та розподіл природного газу споживачу та правила надання послуг з постачання електричної енергії (частина четверта статті 19, частина п`ята статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Водночас окремі повноваження, якими Комісію наділено відповідно до Закону № 1540-VIII, зокрема щодо проведення цінової політики у сфері енергетики, Конституцією України віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України (пункт 3 статті 116 Основного Закону України), а згідно з чинним законодавством формування та реалізація державної політики у певній сфері покладаються на центральні органи виконавчої влади. Так, відповідно до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" міністерства України забезпечують формування та реалізують державну політику в одній чи декількох сферах, інші центральні органи виконавчої влади виконують окремі функції з реалізації державної політики; до основних завдань центральних органів виконавчої влади віднесено також здійснення державного нагляду (контролю) (частина друга статті 1, пункт 2 частини першої статті 17).

Конституційний Суд України вважає, що утворення постійно діючого незалежного державного колегіального органу, який за функціональним призначенням, сферою діяльності, повноваженнями має ознаки центрального органу виконавчої влади, але не підпорядковується Кабінету Міністрів України і не належить до системи органів виконавчої влади, не узгоджується з Конституцією України.

Отже, утворення та функціонування Комісії у статусі постійно діючого незалежного державного колегіального органу, який їй надано Законом № 1540, суперечить статтям 5, 6, 8, частині другій статті 19, статтям 85, 106 Конституції України.

Так, на думку заявника у НКРЕКП відсутні повноваження щодо встановлення (зміни) тарифів (цін) на послуги у сфері енергетики.

Разом з цим, встановлюючи наявність ознак очевидної протиправності оскаржуваних рішень, судом першої інстанції враховано, що порядок формування тарифу на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління, затверджений постановою НКРЕКП від 22 квітня 2019 року № 586, та Порядок встановлення (формування) тарифу на послуги з передачі електричної енергії, затверджений постановою НКРЕКП від 22 квітня 2019 року № 585, встановлюють період, на який здійснюється розрахунок таких тарифів, тривалістю у календарний рік.

Однак, в порушення вищевказаних вимог, оскаржуваними постановами тариф на послуги з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління та тариф на послуги з передачі електричної енергії затверджені не на календарний рік, а на значно менший період, враховуючи що такі постанови були прийняті після 01 червня 2019 року, проте встановлювали тарифи на 2019 рік.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Також, суд має враховувати співрозмірність вимог заяви про забезпечення позову заявленим позовним вимогам та обставинам справи.

Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" від 06.03.2008 № 2.

Водночас, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.

Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на роз`яснення, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" та постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 № 2 "Про практику застосування адміністративним судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства під час розгляду адміністративних справ". Так, при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, обов`язковою умовою для застосування судом заходів забезпечення позову є наявність хоча б однієї з таких обставин: очевидність небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; доведення позивачем того, що захист його прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; очевидність ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом, зазначеним у заяві третьої особи, буде мати наслідком виключно збереження існуючого становища до розгляду справи по суті. Водночас, невжиття таких заходів, очевидно, може призвести до того, що захист прав, свобод та інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутися до суду чи вже звернувся, стане неможливим, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Колегія суддів, перевіривши зазначені в заяві про забезпечення позову доводи на предмет їх відповідності вище викладеним нормам та з`ясованим обставинам, а також оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи та дослідивши доводи, викладені в апеляційній скарзі, дійшла висновку про обґрунтованість заяви та про наявність підстав для її задоволення, оскільки наявна очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам як позивача, так і інших суб`єктів спірних правовідносин.

Крім того, колегія суддів зазначає, що заходи забезпечення позову, які запроваджують певні обмеження, не є постійними, а мають тимчасовий характер, при цьому сторони не позбавлені права звертатися до суду з клопотанням про зміну заходів забезпечення позову або їх скасування.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Щодо посилань відповідача викладених в апеляційній скарзі на те, що дію рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 р. № 5-р/2019, відтерміновано до 31.12.2019, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.4 його резолютивної частини, вказане рішення є остаточним і таким, що не може бути оскаржено, набирає чинності з дня його прийняття. Цим рішенням відтерміновано лише втрату чинності певних положень Закону № 1540.

Водночас, таким рішенням остаточно встановлено, що прийнявши Закон № 1540, згідно з яким НКРЕКП є постійно діючим незалежним державним колегіальним органом, членів якого призначає на посади та звільняє з посад Президент України, що не передбачено Конституцією України, Верховна Рада України вийшла за межі своїх конституційних повноважень і таким чином порушила приписи статей 6, 19, 85, 92, 106 Основного Закону України.

Тобто, Конституційним Судом України встановлено порушення конституційних засад при створенні НКРЕКП та наділенні її, зокрема повноваженнями щодо реалізації цінової політики у сфері енергетики.

Доводи апелянтів НКРЕКП та ДП "Гарантований покупець" про те, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не врахував, що такі постанови відповідають всім законодавчим нормам, судова колегія відхиляє, оскільки такі обставини підлягають дослідженню судом при розгляді спору по суті заявлених позовних вимог, а не при вирішенні питання щодо забезпечення позову.

Водночас, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що згідно Рекомендації № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13.09.1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 наголошував на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Судова колегія вважає за необхідне звернути увагу на те, що у справі "Беєлер проти Італії" Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.

Крім того, у рішенні від 09 січня 2007 року у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції наголошує, що заходи забезпечення застосовано лише третьої особи ПрАТ "Дніпроспецсталь", а тому посилання апелянтів на те, що задоволення поданої позивачем заяви про забезпечення позову буде мати негативні наслідки для широкого кола суб`єктів господарювання на ринку електричної енергії, є передчасним.

Крім того, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи доводи апелянтів про те, що інститут забезпечення позову не передбачає можливості вжиття заходів забезпечення позову відносно третіх осіб, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 150 КАС України, підставою вжиття заходів забезпечення позову, є, зокрема, заява учасника справи. При цьому, наведеною нормою КАС не передбачено обмежень вживати заходи забезпечення позову відносно третіх осіб.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта ДП "Гарантований покупець" обґрунтовані порушенням судом першої інстанції положень ч.ч.1,7 ст. 47 КАС України, оскільки питання прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог виходить за межі дослідження судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційних скарг на ухвалу суду за результатами розгляду заяви про забезпечення позову.

Колегією суддів враховуються інші доводи апеляційних скарг, проте, оцінка наведеним обставинам повинна бути надана під час розгляду справи по суті і не може бути надана під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, ухвала суду першої інстанції у цій справі є законною та обґрунтованою і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив питання у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, судом повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, та колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскарженої ухвали суду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається. Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 312, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державне підприємство "Гарантований покупець", Приватного Акціонерного товариства "Національна енергетична компанія " Укренерго", Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетичних та комунальних послуг - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Ганечко О.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 25.11.2019.