Справа № 0940/25/19
Суддя: Панікар І.В.
Дата ухвалення: 2019-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2019 р. справа № 0940/25/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Панікара І.В.,

за участю секретаря судового засідання: Подольської Т.М.,

представника позивача: Ільків С.М.,

представника відповідачів: Кобрин Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" до Івано-Франківської міської ради, Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Івано-Франківський міський відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , про визнання протиправним рішення від 29.11.2018 року в частині та зобов`язання до вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Креді Агріколь Банк" (надалі - позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківської міської ради (надалі - відповідач1), Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (надалі - відповідач2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Івано-Франківський міський відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (надалі - третя особа1) , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення від 29.11.2018 року (надалі - третя особа2) в частині та зобов`язання до вчинення дій.

Позовні вимоги з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову від 23.05.2019 року (т.1, а.с.191) обгрунтовані тим, що між АТ "Індустріально-експортний банк", правонаступником якого є ПАТ "Креді Агріколь Банк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за № 467/08ФК на оплату за нерухоме майно: - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . У зв`язку з невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, ПАТ "Креді Агріколь Банк" звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовною заявою про стягнення боргу за даним кредитним договором. Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 14.11.2012 року ухвалено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ "Креді Агріколь Банк" заборгованість за кредитним договором № 467/0ФК від 06.08.2008 року. Для виконання рішення позивач звернувся із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 0907/2-2491/2001, виданого судом на підставі вказаного судового рішення. 16.04.2013 року постановою державного виконавця Івано-Франківському МВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, в ході якого, актом опису та арешту майна описано та арештовано квартиру АДРЕСА_1 належну на праві власності ОСОБА_1 , що перебуває в заставі ПАТ "Креді Агріколь Банк". Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, на підставі висновку Служби у справах дітей Івано-Франківської міської ради, винесено рішення за № 1280 29.11.2018 року щодо відмови Івано-Франківському МВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області у наданні дозволу на відчуження належної ОСОБА_1 1/1 частки квартири АДРЕСА_1 , право користування якою має малолітня ОСОБА_3 , у зв`язку з невідповідністю інтересам дитини та порушенням її права на користування житлом. Не погоджуючись із зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд:

- визнати неправомірним у зв`язку з чим скасувати Рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 1280 від 29.11.2018 року щодо відмови Івано-Франківському МВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області у наданні дозволу на відчуження належної ОСОБА_1 1/1 частки квартири АДРЕСА_1 , право користування якою має малолітня ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- зобов`язати Виконавчий комітету Івано-Франківської міської ради надати дозвіл Івано-Франківському МВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області на примусову реалізацію в рамках виконавчого провадження квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Відповідач1 скористався процесуальним правом подання відзиву на позовну заяву, направивши його на адресу суду 17.05.2019 року (т.1. а.с.141-143). Згідно змісту відзиву, представник відповідача1 позовних вимог не визнала. Надаючи пояснення зазначила наступне. Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради створена міською радою та діє відповідно до Положення про службу у справах дітей виконавчого комітету. Основним завданням служби є реалізація на відповідній території державної політики з питань соціального захисту дітей тощо. Водночас, для підготовки розгляду питань, в тому числі спірних, які потребують колегіального розгляду для подальшого винесення на затвердження органу опіки та піклування м. Івано-Франківська, рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №940 від 05.09.2019 року «По затвердження Положення про комісію з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради» створено консультативно-дорадчий орган - Комісію з питань захисту прав дитини. 19.09.2018 року до Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківського надійшло звернення міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в області про надання дозволу органу опіки та піклування на реалізацію належної ОСОБА_1 цілої квартири за адресою АДРЕСА_1 , яке направлено на розгляд зазначеної комісії. За результатами розгляду питання Комісією з питань захисту прав дитини від 16.11.2018 року рекомендовано виконавчому комітету міської ради відмовити у наданні дозволу Івано-Франківському МВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області на примусову реалізацію квартири, оскільки право користування зазначеною часткою має малолітня ОСОБА_3 . Враховуючи зазначене, пунктом 6 рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №1280 від 29.11.2018 року "Про розгляд питань органу опіки і піклування" вирішено відмовити у наданні дозволу на відчуження належної ОСОБА_1 1/1 частки квартири № 6 , у зв`язку з невідповідністю інтересам дитини та порушенням її права на користування житлом. Беручи до уваги вищевказане, представник зазначила, що оскаржуване рішення відповідачем1 не приймалося, внаслідок чого, просила відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 141-143).

16.07.2019 року на адресу суду з боку відповідача2 надійшов відзив на позовну заяву, який за своїм змістом є ідентичним відзиву, наданого суду стороною відповідача1. (т.2.а.с.1-3).

У відповіді від 17.07.2019 року на подані відзиви відповідачів, представник позивача вказала не те, що будучи наділеною функцію здійснення контролю за діяльністю та прийнятими рішенням виконавчим органом рад та повноваження на скасування його незаконних актів Івано-Франківська міська рада самостійно не вирішила питання скасування незаконного рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.11.2018 року № 1280 в частині відмови Івано-Франківському міському відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області у наданні дозволу на відчуження належної ОСОБА_1 частки квартири, право користування якою має його малолітня дочка. Окрім того, зіславшись на положення Закону України «Про охорону дитинства» та Постанови КМУ № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» зазначила, що до компетенції служби у справах дітей відноситься лише надання дозволу/відмови у наданні дозволу (у випадках коли не гарантоване право на збереження права на житло) на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина за зверненням батьків, опікунів, піклувальників для вчинення правочинів, а не за зверненням органу державної виконавчої служби для примусової реалізації. Пояснила, що оскільки неповнолітня ОСОБА_3 не є власником квартири, а тому, її ніхто не позбавляє права власності на квартиру, у якій остання проживає. Також зазначила, що Служба у справах дітей не звернула уваги на те, що малолітня ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після укладення договору іпотеки, та була зареєстрована у предметі іпотеки без згоди Іпотекодержателя, зробивши висновок про те, що Іпотекодавець умисно вчинив дії щодо реєстрації у предметі іпотеки дитини з метою перешкоджання зверненню стягнення на заставне майно, спрямованого на примусове виконання рішення суду, що набрало законної сили. Вказала на те, що нормами Житлового законодавства передбачені випадки, коли неповнолітні діти можуть втратити право користування житловим приміщенням, що перебуває в іпотеці Банку. Одночасно, законодавець передбачив гарантований державною захист права на житло у таких випадках, а саме - першочергове право на забезпечення сімей з неповнолітніми дітьми, які втратили житло з фондів житла для тимчасового проживання надаються за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій.

Відповідач2 03.06.2019 року направив на адресу суду заперечення на відповідь на відзив позивача, у якому зазначив про те, що умовами іпотечного договору не було передбачено необхідності отримання згоди Іпотекодержателя на реєстрацію новонародженої дитини в предметі іпотеки. Вказала на те, що оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відмовлено Івано-Франківському МВ ГТУЮ в Івано-Франківській області в наданні дозволу на відчуження належної ОСОБА_1. квартири у зв`язку із невідповідністю інтересам дитини та порушенням її права на користування житлом, тобто відповідно до вимог закону, а відтак жодних підстав для розгляду даного питання Івано-Франківською радою не було.

Треті особи та/або їх представники процесуальним правом на подання пояснень не скористалися.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 року відкрито провадження у даній справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Головуючий по справі суддя Панікар І.В. з 28.05.2019 року по 31.05.2019 року перебував на листку непрацездатності, з 03.06.2019 року по 17.06.2019 року у відпустці, з 18.06.2019 по 21.06.2019 року у службовому відрядженні, з 05.08.2019 року по 04.10.2019 року у відпустці та з 07.10.2019 по 11.10.2019 року у службовому відрядженні, у зв`язку з чим, 90-денний строк розгляду справи продовжено. Окрім того, судові засідання неодноразово відкладались за вмотивованими клопотаннями сторін.

В ході підготовчого провадження вчинялися наступні процесуальні дії.

Ухвалою суду від 23.05.2019 року залучено до участі в справі ОСОБА_1 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, а Івано-Франківський міський відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (вул. Галицька 45, м. Івано-Франківськ, ) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

Ухвалою суду від 02.07.2019 року задоволено клопотання позивача та залучено Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради як другого відповідача по справі.

02.07.2019 року судом закінчено підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

В ході судового розгляду справи, представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з мотивів, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідачів стосовно задоволення позову у судовому засіданні заперечила, з підстав наведених у відзиві на позов та письмовому запереченні.

Треті особи та/або їх представники в судове засідання не з`явилися, хоча про час, дату та місце його проведення були належним чином повідомлені, щодо поважності причин неявки суд не повідомили, що у відповідності до положень статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України стало відповідною процесуальною передумовою для продовження судового розгляду за їх відсутності.

Розглянувши у відповідності до вимог глави 6 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін у судовому засіданні, дослідивши письмові докази, якими сторони обґрунтовують власні позовні вимоги та заперечення на них, судом установлено наступне.

06.08.2008 року між АТ "Індустріально-експортний банк" та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 467/08ФК на оплату за нерухоме майно: чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 141,30 кв. м. (а.с. 112-113).

Відповідно до пункту 1.1 зазначеного кредитного договору № 467/08ФК від 06.08.2008 року - банк надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит на суму 170000 доларів США. В умовах кредитного договору встановлено обов`язок позичальника погашати суму кредиту в зазначені строки, сплачувати банку нараховані проценти.

В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором за № 467/08ФК від 06.08.2008 року між АТ "Індустріальний Банк" та ОСОБА_1 06.08.2008 року укладено посвідчений нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Л.І. договір іпотеки, відповідно до умов якого: іпотекодавець з метою забезпечення виконання передбачених кредитним договором № 467/08ФК від 06.08.2008 року, передає в іпотеку квартиру, що придбана за кредитні кошти на підставі Договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 ( т .1 а.с. 114-116, 117).

06.08.2008 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Басай Л.І. зареєстровано обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та оголошено заборону відчуження нерухомого майна (т.1 а.с. 116).

В зв`язку з невиконанням Позичальником зобов`язань за кредитним договором № 467/08ФК від 06.08.2008 року ПАТ "Креді Агріколь Банк", який є правонаступником АТ "Індустріально-експортний Банк" звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовною заявою про стягнення боргу за кредитним договором.

14.11.2012 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області винесено рішення по справі № 0970/2-2491/2011, яким ухвалено стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ "Креді Агріколь Банк" заборгованість за Кредитним договором № 467/08ФК від 06.08.2008 року в сумі 2086922,55 гривень (т.1 а.с. 118-119).

15.03.2013 року зазначене рішення набрало законної сили та 18.03.2013 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист № 0907/2-2491/2011 за вказаним рішенням.

16.04.2013 року постановою державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ Сідик В.В. на підставі заяви ПАТ "Креді Агріколь Банк" про примусове виконання виконавчого листа № 0907/2-2491/2011 відкрито виконавче провадження в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором № 467/08ФК від 06.08.2008 року в сумі 2086922,55 гривень (т.1 а.с. 120).

16.05.2013 року актом опису й арешту майна Відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції описано та арештовано нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яке перебуває в заставі ПАТ "Креді Агріколь Банк" та належить на праві власності ОСОБА_1 (т.1 а.с. 121-122).

Отримавши інформацію про те, що у зазначеній квартирі, яка перебуває у заставі банку, зареєстрована малолітня дитина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 19.09.2018 року державний виконавець Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Івано-Франківській області звернувся в Службу у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за наданням згоди на реалізацію нерухомого майна боржника (т.1 а.с. 146).

16.11.2018р Службою у справах дітей винесено звернення МВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області на розгляд комісії з питань захисту прав дитини із наступними зібраними документами: довідка №98 про реєстрацію місця проживання особи, видана 31.10.2018р. управлінням реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради про те, що в квартирі АДРЕСА_1 з 07.04.2009 року зареєстрована малолітня дочка власника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; довідка ОСББ «Оселя на Січових Стрільців» 01.11.2018р . про склад сім`ї, відповідно до якої в квартирі зареєстрована ОСОБА_3 , її батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також повнолітній брат ОСОБА_9 ; акт обстеження житлово-побутових умов сім`ї Ільїних від 30.10.2018р., відповідно до якого у помешканні створені належні умови для проживання, навчання та виховання дитини. Загальна площа квартири становить близько 140 кв.м. Зі слів батька: ОСОБА_1 - приватний підприємець, мати ОСОБА_2 не працює. ОСОБА_3 навчається в 4-му класі ЗОШ №11 ; пояснення ОСОБА_1 органу опіки та піклування від 31.10.2018р. відповідно до яких, ОСОБА_1 про існування виконавчого провадження стало відомо зі слів працівників служби у справах дітей, в боржника з банком існує домовленість про укладення мирової угоди. Вказане у зверненні житло належить йому на праві власності. Просить орган опіки та піклування про відмову органам ВДВС щодо надання дозволу на звернення стягнення на дану квартиру в зв`язку з порушенням прав та інтересів його малолітньої дочки на користування цим житлом (т.1 а.с. 147 - 164).

За результатами розгляду питання Комісією з питань захисту прав дитини віл 16.11.2018р. рекомендовано виконавчому комітету міської ради відмовити у наданні дозволу Івано-Франківському МВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області на примусову реалізацію квартири (т.1 а.с. 165).

29.11.2018 року Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради п.6 оскаржуваного рішення за № 1280, вирішено відмовити Івано-Франківському МВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області у наданні дозволу на відчуження належної ОСОБА_1 1/1 частки квартири АДРЕСА_1 , право користування якою має малолітня ОСОБА_3 , у зв`язку з невідповідністю інтересам дитини та порушенням її права на користування житлом (т.1 а.с. 173-174).

Оцінюючи наведені сторонами аргументи при вирішенні наявного спору, суд керується положеннями Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, Кодексом адміністративного судочинства України, Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України, Житлового кодексу України, враховує приписи законів, а також підзаконних нормативно-правових актів у відповідних редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме: Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про іпотеку», Постанови КМУ № 866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 422, Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 22.04.2012 р.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтями 2, 33, 41 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону.

Аналогічні положення містяться в Законі України «Про заставу», зокрема згідно ст. 19 Закону за рахунок заставленого майна, заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Статтею 572 ЦК України визначено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Пунктом 2 ст. 589 ЦК України за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч. 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку".

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Положеннями ч. 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно до п.28 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 22.04.2012 р., у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а у разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувану з підстави, передбачено п.9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності до положень пункту 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 866 від 24.09.2008 року, органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рал (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провалять діяльність із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» відповідно до Конституції України визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчі органи рад - це органи, які відповідно до Конституції України та цього Закону створюються сільськими, селищними, міськими, районними в містах (у разі їх створення) радами для здійснення виконавчих функцій і повноважень місцевого самоврядування у межах, визначених цим та іншими законами.

До делегованих повноважень у сфері соціального захисту населення виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, у відповідності до підпункту 4 пункт "б" частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», належить вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування.

Як встановлено в ході розгляду справи, Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, діє відповідно до Положення про службу у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради №42-2 від 22.12.2015р. (т.1. а.с. 106-112). Створена міською радою, як окрема юридична особа, є виконавчим органом міської ради, підзвітна та підконтрольна міському голові та підпорядковується виконавчому комітету міської ради. Основним завданням служби є реалізація на відповідній території державної політики з питань соціального захисту дітей, у т.ч. з питань опіки та піклування. Наділена правом прийняття рішень, що належать до її компетенції, які є обов`язковими до виконання місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами установами та організаціями усіх форм власності. Посадовими особами, громадянами.

Водночас, для підготовки розгляду питань, в тому числі спірних, які потребують колегіального розгляду для подальшого винесення на затвердження органу опіки та піклування м. Івано-Франківська, рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №940 від 05.09.2019 року «Про затвердження Положення про комісію з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради» створено консультативно-дорадчий орган - Комісію з питань захисту прав дитини (т.1. а.с. 173-178).

Відповідно до п. 4.6. зазначеного Положення, комісія відповідно до покладених на неї завдань розглядає звернення державних органів юстиції щодо надання згоди на відчуження майна, право користування яким мають діти, на виконання рішень судів для надання рекомендацій органу опіки та піклування з метою прийняття об`єктивних рішень.

Як вже встановлено судом та зазначалося вище, Службою у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, 16.11.2018р звернення державного виконавця МВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області винесено на розгляд комісії з питань захисту прав дитини.

Протокольним рішенням засідання зазначеної комісії за №16 від 16.11.2018 року постановлено рекомендувати виконавчому комітету міської ради відмовити МВ ДВС ГТУЮ у Івано-Франківській області відмовити у наданні дозволу на відчуження належної ОСОБА_1 1/1 частки квартири АДРЕСА_1 , право користування якою має малолітня ОСОБА_3 , у зв`язку з невідповідністю інтересам дитини та порушенням її права на користування житлом (т.1 а.с. 165).

В подальшому, оскаржуваним рішенням Відповідача2 за №1280 від 29.11.2018р. «Про розгляд питань органу опіки і піклування» було вирішено відмовити третій особі1 у наданні дозволу на таке відчуження майна.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, у тому числі й рішення органу місцевого самоврядування, що є предметом цього спору.

Положеннями частини першої статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав, свобод чи інтересів особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Це означає, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи - позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.

Водночас, суд, залучивши на вимогу позивача ухвалою суду від 02.07.2019 року, відповідача та співвідповідача по справі, на стадії ухвалення судового рішення, перш за все повинен вирішити питання щодо того чи повинен кожен із них відповідати за вказаним позовом.

Враховуючи предмет зазначеного адміністративного позову, суд приходить до переконання щодо необґрунтованості позовних вимог в частині відповідача1 - Івано-Франківської міської ради, оскільки її виконавчим органом - Службою у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не приймалося оскаржуване рішення по вказаній справі, а відповідно, зазначений суб`єкт владних повноважень не може порушувати прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Вказана правова позиція також викладена у Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18.

Однак, надаючи оцінку оскаржуваному рішенню відповідача2, суд виходить із положень статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, у наведених суду обгрунтуваннях, як на підставу для відмови у задоволенні позову, представник відповідача 2, зіславшись на положення: Конституції України, Сімейного кодексу України, Конвенції ООН про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» вказав на те, що основним мотивом прийняття рішення про відмову - стала б невідповідність такого рішення інтересам дитини та порушенням її права на користування житлом.

Зокрема, відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 176 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток.

Відповідно до п. 1 ст. З Конвенції ООН про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти-члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надасться відповідно до закону.

Проаналізувавши позицію сторони відповідача, а також наведені ним норми матеріального права, суд звертає увагу на те, що ймовірне порушення прав та інтересів неповнолітньої ОСОБА_3 , відповідач2 пов`язує саме із порушенням її житлових прав, до порушення яких може призвести, на його думку, саме надання дозволу органу ДВС України на примусову реалізації житла її батька, в якому вона проживає спільно з сім`єю.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

В даному аспекті суд зазначає, що 11.07.2017 Європейський суд з прав людини виніс рішення у справі «М. С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Слід визнати, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Суд звертає увагу на те, що по даній справі, надання дозволу органу ДВС на примусову реалізацію майна належного батькові неповнолітньої на прилюдних торгах, у майбутньому, не очевидно але ймовірно, матиме наслідком примусове виселення всіх членів сім`ї Ільїних, у тому числі й неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , що безумовно вплине на її можливість проживання у даній квартирі.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Передбачаючи можливість майбутнього виселення, суд вказує на те, що вказане втручання відбувається на підставі виконавчого провадження № 37604204, в рамках якого здійснюється примусова реалізація квартири за адресою: АДРЕСА_1 , виданого 18.03.2013 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області виконавчого листа на виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.11.2012 року. Тобто, реалізація майна боржника ОСОБА_1 відбувається на підставі судового рішення, що набрало законної сили та Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено право реалізації житлового нерухомого майна боржника. Внаслідок чого переслідує легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Щодо ймовірного порушення житлових прав неповнолітньої, то на переконання суду, такого порушення не відбудеться як в частині порушення права її власності так і права користування житлом, в силу відсутності у ОСОБА_3 житла на праві власності, так і на праві користування.

Користування неповнолітньої житлом належним її батькам обумовлюється передусім рівністю прав батька та матері на визначення місця проживання своїх неповнолітніх дітей, що випливає з положень національного законодавства, зокрема ст. 141 Сімейного кодексу України про рівність прав матері та батька у цьому питанні, а також частин 1, 2 ст. 161 цього Кодексу щодо вирішення спору судом, з ким із них буде проживати малолітня дитина, та врахування при цьому ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, віку дитини, стану її здоров`я та інших обставини, що мають істотне значення.

За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що право на користування неповнолітньої дитини квартирою за адресою: АДРЕСА_1 є похідним від волі її батьків і жодним чином не пов`язане із місцем проживання когось із них чи наявності у їх власності певного майна.

Таким чином, забезпечуючи захист інтересів неповнолітньої дитини, орган опіки і піклування у першу чергу повинен був встановити: чи воля її батьків не спрямована на недобросовісне ухилення від виконання своїх цивільно-правових зобов`язань перед банківською установою, зокрема, у спосіб реєстрації місця проживання дитини у майні, що перебувало під обтяженням; чи позбавлені батьки можливості забезпечити дитину іншим житлом (у тому числі і винайму на правах оренди).

Поряд із цим відповідач2 зазначені обставини не врахував, водночас вказав на наявність у нього дискреційних повноважень у вирішенні цього питання, зіславшись на Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи N К. (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.80р., де під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

У зв`язку з чим, суд зазначає, що до повноважень суду у відповідності до положень ч.4 ст. 245 КАС України належить - у випадку, зобов`язання до вчинення дій, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

На переконання суду, відповідачем2 вжито необхідний ряд заходів, які переконливо свідчать про те, що ним виконано всі умови визначені законом для прийняття рішення щодо надання дозволу органу ДВС на відчуження належної ОСОБА_1 1/1 частки квартири АДРЕСА_1 .

Водночас, як встановлено матеріалами справи, зокрема: поясненнями ОСОБА_1 органу опіки та піклування від 31.10.2018р. в яких останній вказав на те, що у нього із банком існує домовленість про укладення мирової угоди, однак про існування таких домовленостей повністю заперечила у судовому засіданні представник банку. Зазначене вказує на спроби маніпуляцій з боку ОСОБА_1 , спрямовані на введення державного органу в оману. Окрім того, встановлено, що ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність, що на думку суду, дає йому можливості забезпечити можливості для проживання своєї неповнолітньої дочки у іншому житлі. Вказане не могло бути невідомим відповідачу2.

З урахуванням викладеного, в контексті визначених статтею 19 Конституції України та статтею 2 КАС України положень, суд зазначає, що вході розгляду зазначеної адміністративної справи встановлено, що оскаржуване рішення прийнято: необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; без дотримання принципу рівності перед законом; без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, що є підставою для задоволення позовних вимог позивача в частині заявлених ним до відповідача2.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Водночас, положеннями Кодексу адміністративного судочинства України при залученні по справі співвідповідача, доплата судового збору не передбачена, відтак і його стягнення пропорційно, у випадку часткового задоволення позовних вимог, внаслідок їх задоволення в частині одного із відповідачів - не повинно здійснюватися.

Згідно з квитанцією № 809460 від 14.12.2018 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3524 гривні (а.с. 3), відтак, підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача понесених ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3524 грн .

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" задоволити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 6 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради за № 1280 від 29.11.2018 року, в частині відмови Івано-Франківському міському відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області у наданні дозволу на відчуження належної ОСОБА_1 1/1 частки квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язати виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради винести рішення, яким надати дозвіл Івано-Франківському міському відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області на звернення стягнення на 1/1 частки чотирьохкімнатної квартири по АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради () на користь Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" () судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3524 ( три тисячі п`ятсот двадцять чотири) гривні.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Публічного акціонерного товариства "Креді Агріколь Банк" (вул. Пушкінська 42/4, м. Київ, 01024, );

Івано-Франківський міський відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (вул. Галицька 45, м. Івано-Франківськ, 76000, );

Івано-Франківської міської ради (вул. Грушевського 21, м. Івано-Франківськ, 76004, );

Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради (вул. Грушевського 21, м. Івано-Франківськ, 76004, );

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_9 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ).

Суддя Панікар І.В.

Рішення складене в повному обсязі 18 листопада 2019 р., з урахуванням строку перебування судді у службовому відряджені в період з 11.11.2019 року по 15.11.2019 року.