Справа № 280/2514/19
Суддя: Божко Л.А.
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 280/2514/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Божко Л.А. (доповідач),

суддів: Баранник Н.П., Дурасової Ю.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вільнянської райдержадміністрації Запорізької області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2019 в адміністративній справі №280/2514/19, ухвалену суддею Стрельніковую Н.В., по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Вільнянської райдержадміністрації Запорізької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и В:

У травні 2019 року позивач звернулася до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області, в якому позивач просив визнати незаконними та скасувати рішення Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про відмову виплати ОСОБА_1 заборгованості державної допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати протиправною відмову відповідача у нарахуванні та виплати позивачці заборгованості державної допомоги при народженні дитини на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати відповідача призначити та здійснити виплату позивачці заборгованості державної допомоги при народженні дитини на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2019 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_3 заборгованості з державної допомоги при народженні дитини на сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зобов`язано Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_3 недоотриманої суми допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду , відповідач подав апеляційну скаргу, де просив скасувати рішення суду в частинні задоволення позовних вимог та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог повністю .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач та її син перебувають на обліку у відповідача як внутрішньо переміщені особи з 08.08.2018 по теперішній час. Після звернення позивачки із заявою про призначення допомоги при народженні дитини, рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат позивачці було відновлено соціальні виплати при народженні дитини. Так в період часу з 01.08.2018 по 30.11.2019 позивачці призначено допомогу у розмірі 1485 грн. щомісячно. Однак, 01.05.2019 позивачці знов зупинено виплату державної допомоги у зв`язку з не підтвердженням місця проживання. Щодо виплати позивачці заборгованості відповідач з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016 вказує на відсутність оригіналу атестату виплат з попереднього органу де особа перебувала на обліку та отримувала зазначені виплати.

Пунктом 15 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365 Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам передбачено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачується на умовах окремого порядку при наявності оригіналу довідки-атестату виплат з попереднього органу, де особа перебувала на обліку та отримувала зазначені виплати.

Таким чином, до управління соціального захисту населення Вільнянської райдержадміністрації, де ОСОБА_4 перебуває на обліку з 08.08.2018 оригінал довідки-атестату виплат не надходив і як наслідок , виплати здійснювалися починаючи з 01.08.2018, заборгованості з виплат не має.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини по справі, колегія суддів, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджено, ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить копія посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 / НОМЕР_2 (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивачки народився син ОСОБА_2 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 06.12.2013 (а.с. 14).

Зі слів позивачки до липня 2014 року вона отримувала допомогу при народженні дитини та допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею 6-го віку в Управлінні соціального захисту населення в м.Горлівка.

08.08.2018 позивачка звернулася до УСЗН Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Цього ж дня їй видано довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № та №, згідно з якими ОСОБА_5 та її син ОСОБА_2 проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

27.08.2018 позивачкою до органу УСЗН подано заяву на виплату допомоги.

29.08.2018 рішенням комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам Вільнянської райдержадміністрації Запорізької області, згідно протоколу засідання №16, позивачці було відновлено соціальні виплати при народженні дитини.

05.09.2019 управлінням соціального захисту населення Вільнянської райдержадміністрації Запорізької області було проведено призначення допомоги щомісячно з 01.08.2018.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII). Цей Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно з частиною 1 статті 1 зазначеного Закону громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 3 Закону № 2811 одним із видів державної допомоги сім`ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (стаття 4, частина 1 статті 5, частина 1 статті 10 Закону), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону № 2811-XII.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04 лютого 2009 року). Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок про те, що заява про призначення допомоги при народженні дитини подається одним із батьків дитини в письмовій формі до органів соціального захисту за формою, затвердженою Мінсоцполітики.

Суд зазначає, що відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров`я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Окрім того, суд зауважує, що допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №591/610/16.

Частинами 7, 9 статті 11 Закону № 2811-XII визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Статус внутрішньо переміщеної особи врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі - Закон № 1706-VII).

Згідно зі статті 7 Закону №1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на соціальне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

З аналізу норм статті 11 Закону № 2811-XII вбачається, що визначені законодавством підстави припинення виплати допомоги при народженні дитини є вичерпними. Суд зауважує, що для припинення виплати допомоги при народженні дитини повинні також бути передбачені саме законом.

Ознакою, яка відрізняє закон від інших нормативно-правових актів, є критерій регулювання найбільш важливих суспільних відносин.

Статтею 92 Конституції України визначено коло питань (суспільних відносин), які можуть бути врегульовані виключно законами України, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основні обов`язки громадянина, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення, засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я, екологічної безпеки. Вища юридична сила закону полягає також у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно з частиною 3 статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Таким чином, підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Нормами статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Пріоритетними для застосування у спірних правовідносин є саме вимоги Закону № 2811-XII.

Наведені у частині 9 статті 11 Закону №2811-XII підстави припинення виплати допомоги при народженні дитини є вичерпними.

Підстави припинення виплати допомоги позивачу не узгоджуються з підставами для припинення такого виду допомогу, що встановлені законом, тому суд доходить до висновку про протиправність припинення виплати допомоги.

Суд зазначає, що доводи відповідача щодо порушення позивачем строку звернення для поновлення виплати допомоги при народженні є безпідставним, оскільки зазначене порушення було здійснено внаслідок неправомірної відмови у виплаті заборгованості з виплати допомоги уповноваженими державними органами.

Суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до частини сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, беручи до уваги необхідність захисту інтересів малолітньої дитини, враховуючи ту обставину, що позивач всупереч своїй волі змушена була змінити місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції, виходячи із завдань адміністративного судочинства, суд доходить висновку, що відповідачем протиправно не вжито заходів щодо нарахування та виплати позивачу державної допомоги при народженні дитини, відповідно, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплати позивачу вказаної допомоги за спірний період.

Як встановлено судом першої інстанції та підтвержено матеріалами справи, а також доказами по справі, позивач та її син взяті на облік, як внутрішньо переміщені особи 08 серпня 2018 року.

З 01.08.2018 позивачці відновлено соціальні виплати при народженні дитини.

Однак, як стверджує позивач з липня 2014 року у зв`язку з проведенням у Донецькій області антитерористичної операції та неможливістю виїхати до України, до 01.08.2018 ОСОБА_5 не отримувала допомоги при народженні дитини. Відповідачем не спростовано вищезазначеного.

Крім того, суд зауважує, що згідно з п.55 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751, призначені, але своєчасно не одержані суми державної допомоги сім`ям з дітьми з вини органу, що призначає або виплачує зазначену допомогу, виплачуються протягом будь-якого часу без обмежень. При цьому виплата здійснюється виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на день її призначення.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вільнянської райдержадміністрації Запорізької області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2019 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя Л.А. Божко

суддя Н.П. Баранник

суддя Ю. В. Дурасова