Справа № 160/9555/19
Суддя: Жукова Євгенія Олексіївна
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

20 листопада 2019 року Справа № 160/9555/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Жукової Є.О.,
при секретарі судового засідання Рубані А.В.,
представника позивача Дороша С.П.,
представника відповідача Бугайової О.О.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.10.2019 року провадження у справі було відкрито та справа призначена до розгляду у порядку підготовчого провадження за правилами загального позовного провадження.
Позовні вимоги обґрунтовано наступним.
Станом на день видачі наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 04.01.2019 р. №4 (по стройовій частині) про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу, відповідач не провів з останнім розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Позивач зазначає, що за час проходження військової служби останній неодноразово брав участь у антитерористичній операції у східних регіонах держави , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій Серія МВ « НОМЕР_2 , копія якого додана до матеріалів позовної заяви.
Відповідачем внаслідок не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані додаткові щорічні відпустки як учаснику бойових дій за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 року було заподіяно матеріальну шкоду, яка відповідно п.6 ч.1 ст.5 КАС України підлягає відшкодуванню в судовому порядку.
Розмір грошової компенсації має бути розраховано від розміру грошового забезпечення станом на день фактичного звільнення з військової служби. Для проведення розрахунку ОСОБА_1 використано дані за останній повний місяць військової служби.
Розмір місячного грошового забезпечення вказано в довідці, виданій військовою частиною НОМЕР_1 . Так, за грудень 2018 р. (останній повний місяць
військової служби) складає 133 24,62 грн.
Щорічна додаткова відпустка учасникам бойових дій надається з розрахунку 14 календарних днів на рік зі збереженням грошового забезпечення.
Ціну позову (розмір грошової компенсації за невикористані додаткові відпустки учасникам бойових дій) ОСОБА_1 розраховано наступним чином, а саме: розмір місячного грошового забезпечення 133 24,62 грн. поділено на 30 днів повного місяця, а потім помножено на 14 днів додаткової відпустки, що складає 6 218,15 грн. грошової компенсації за кожний рік невикористаної відпустки (2015, 2016, 2017, 2018 та 2019 рр.).
На підставі викладеного вище, позивач зазначає, що всього за п`ять років відповідачем має бути нараховано та сплачено 31 090,78 грн.
З урахуванням вище зазначеного, та з посиланням на норми ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач просить суд визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані в 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 роках дні щорічної додаткової відпустки, встановленої учасниками бойових дій ЗУ «Про правовий статусу ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» протиправною, та зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити належну ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову відпустку як учаснику бойових дій, виходячи з розміру грошового забезпечення, на яке останній мав право станом на день звільнення з військової служби 04.01.2019 р.
В судове засідання, призначене на 20.11.2019 р., з`явились всі сторони у справі.
Суд зазначає, що 31.10.2019 р. через канцелярію Дніпропетровського окружного адміністративного суду, повноважним представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, з тексту якого судом встановлено наступне.
Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді начальника вузла зв`язку роти бойового та матеріального забезпечення.
Наказом командувача Національної гвардії України від 16.11.2018 р. № 186 о/с ОСОБА_1 було звільнено з військової служби в запас за пп. «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ.
З 04.01.2019 р. ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 04.01.2019 №4 (по стройовій частині).
Зазначеним вище наказом було передбачено виплатити ОСОБА_1 щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби та щомісячну додаткову грошову винагороду з 01 по 04 січня 2019 року в розмірі 148,946 відсотків посадового окладу.
На підставі викладеного вище, розрахунок грошового забезпечення при звільненні ОСОБА_1 . військова частина здійснила в повному обсязі.
Представник відповідача зазначає, що на час прийняття наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу та усіх видів забезпечення з 04.01.2019 року, військовою частиною НОМЕР_1 НГУ були проведені усі необхідні розрахунки при звільненні відповідно до наказу №4 від 04.01.2019 року.
При цьому, на день видання наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 04.01.2019 року №4 (по стройовій частині) про звільнення з військової служби позивач рапорт_на виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій терміном 14 календарних днів не подавав.
На підставі викладеного вище, та з посиланням на відповідні норми чинного законодавства, а саме: ст. 10-1 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», ст.16-2 ЗУ «Про відпустки», ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» повноважний представник відповідача прость суд у задоволенні пред`явлених позовних вимог відмовити у повному обсязі.
З позиції відповідача, викладеної у відзиві на позовну заяву, вбачається, що військова частина НОМЕР_1 в особі представника за довіреністю вважає цілком правомірним позбавлення права ОСОБА_1 на відпустку, визначену ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
При цьому, позивач зазначає, що, така позиція є дискримінаційною відносно останнього. У порівнянні з іншими особами, які набули статус учасника бойових дій і не проходять військову службу, ОСОБА_1 має таке ж право на грошову компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки.
Припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустки. Це право може бути реалізовано у один із таких двох способів, а саме: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
На час видання наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з останнім усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч.1 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 р. по 2019 р.
Стосовно відсутності звернення до військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 повідомив, що останнім було подано відповідну заяву, що підтверджується відміткою фтемпеля Військової частини НОМЕР_1 НГУ від 24.10.2019 р. №Д-17, а відзив на позовну заяву датовано 30.10.2019 р, тобто через тиждень після отримання заяви відповідачем. Враховуючи викладене, представник відповідача не може посилатися на відсутність такої заяви як підставу невиплати спірної грошової компенсації, оскільки отримання заяви жодним чином не вплинуло на позицію відповідача.
Суд зазначає, що позивачем разом з позовною заявою від 01.10.2019 р. було подано заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністратвиного суду, яка обгрунтована наступним.
ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді начальника вузла зв`язку роти бойового та матеріального забезпечення.
Відповідно п.п. «а» п.2 ч.5 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», наказом командувача Національної гвардії України від 16.11.2018 №186 о/с ОСОБА_1 було звільнено в запас з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
В порядку реалізації даного наказу, після проведення взаєморозрахунків, ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.01.2019 №4 (по стройовій частині).
В зазначеному вище наказі ОСОБА_1 також встановлено вислугу років в календарному та пільговому обчисленні, а також види та розмір виплат, які мають бути виплачені останньому.
Про право на дану відпустку або грошову компенсацію за її невикористання, як зазначає позивач, останньому було невідомо до останнього часу. В період проходження військової служби жодного разу не надавалась відпустка як учаснику бойових дій. За період з початку особливого періоду і по теперішній час даний вид відпусток не надавався жодному військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 , а так само й інших військових частини Національної гвардії України. Грошова компенсація за невикористану додаткову щорічну відпустку учасникам бойових дій також не виплачувалась, а право на отримання грошової компенсації ні позиву, як зазначає останній,, ні іншим військовослужбовцям командуванням роз`яснено не було.
На підставі викладеного вище, позивач просить визнати причини пропуску строку звернення до Дніпропетровського окружного адміністратвиного суду поважними.
Дніпропетровський окружний адміністративним суд, враховуючи ст.55 Конституції України, відповідно до змісту якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, надав позивачу ОСОБА_1 реалізувати своє право на звернення до суду шляхом участі в судових засіданнях, призначених як на 21.10.2019 р., 04.11.2019 р. та 20.11.2019 р., для надання відповідних пояснень та доводів, та вирішення даної позовної заяви по суті, враховуючи підставу, на яку позивач посилається, як на істотну для справи обставину, а також зважаючи на необхідність відсутності суто формального підходу при призначенні, розгляді і вирішенні справ з огляду на пропуск відповідного строку звернення до суду.
Верховний Суд України в постанові від 11 вересня 2017 року, ухваленій за заявою про перегляд судових рішень з підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом, зазначив, що у справі, що розглядається, рішенням Європейського суду з прав людини встановлено порушення національним судом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права підприємства-заявника на доступ до суду, оскільки Вищий господарський суд України при розгляді повторної касаційної скарги ТОВ «Фріда» виявив надмірний формалізм, повертаючи скаргу без розгляду у зв`язку пропуском строку, встановленого для її подання, без клопотання про відновлення цього строку, і безпідставно не дав оцінки супровідному листу підприємства-заявника, в якому містилося клопотання продовжити відповідний строк і розглянути по суті касаційну скаргу.
Позивач ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом Серія НОМЕР_3 , копія якого міститься в матеріалах справи.
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 , виданим 07.05.2015 р., копія якого міститься вматеріалах справи.
В матеріалах справи містяться відомості, що ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді начальника вузла роти бойового та матеріального забезпечення.
Відповідно до п.п. «а» п.2 ч.5 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», наказом командувача Національної гвардії України від 16.11.2018 р. №186 о/с ОСОБА_1 звільнено в запас з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.01.2019 р. №4 було припинено контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення: старшого лейтенанта ОСОБА_1 (Г-005071), начальника вузла зв`язку роти бойового та матеріального забезпечення, звільненого відповідно до пункту два підпункту «а» ч.5 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби наказом командувача Національної гвардії України від 16.11.2018 Р. № 186 о/с у зв`язку із закінченням строку контракту без права носіння військової форми одягу 04 січня 2019 року, та направлено на військовий облік до Саксаганського РВК Дніпропетровської області.
Згідно з Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом МВС України від 15.03.2018 р. № 200, наказано виплатити: премію за період з 01 по 04 січня 2019 року в розмірі 148,946 відсотків
посадового окладу; вислуга років станом на 04 січня 2019 року становить: час служби в календарному обчисленні - 14 років 07 місяців 20 днів, час служби в пільговому обчисленні - 01 років 11 місяців 16 днів. Підстава: припис від 04.01.2019 № 4, рішення на премію та надбавку, розрахунок вислуги років.
В матеріалах справи містяться відомості, що 24.10.2019 р. позивачем ОСОБА_1 було подано до командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України полковнику ОСОБА_2 заяву, копія якої міститься в матеріалах справи, про нарахування та виплату останньому грошової компенсації за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.
При цьому, суд зазначає, що в матеріалах справи містяться копії витягів з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Центрально-територіального об`єднання НГУ щодо надання щорічних основних відпусток, а саме: за 2017 р. з 02 жовтня по 06 листопада 2017 р.; за 2018 р. з 04 по 24 квітня 2018 р, за 2018 р. з 11 по 28 жовтня 2018 р.
Також, довідкою Військової частини НОМЕР_1 НГУ про безпосередню участю особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України від 10.01.2019 р. №2, виданої старшому лейтенанту ОСОБА_1 судом встановлено, що останній дійсно в період з 23.06.2014 по 26.07.2014; з 03.03.2015 по 13.05.2015; з 05.04.2016 по 12.05.2016; з 06.04.2017 по 08.06.2017; з 05.12.2017 по 08.02.2018 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції: м. Ізюм, Харківської області, м. Маріуполь, Донецької області, с. Успенівка, Донецької області.
Правовідносини сторін, що виникають у сфері правового статусу ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприянню формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них, основних засад державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі, державних гарантій права на відпустки, визначення умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи регулюються нормами регулюються нормами Конституції України, ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ЗУ «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЗУ «Про відпустки», ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» тощо.
Відповідно до ч. 5 ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до ст.4 ЗУ «Про відпустки» установлено такі види відпусток:
1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону);
додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством;».
Статтею 16-2 ЗУ «Про відпустки» визначено додаткові відпустки окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності.
Так, відповідно до ст. 16-2 ЗУ «Про відпустки», учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік».
Відповідно до ст.5 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час».
Відповідно до ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них
Відповідно до ст. ст. 5, 6 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасникам бойових дій надаються такі пільги: використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до норм ст. 10-1 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів».
Відповідно до ст.1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477 IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
При цьому, суд зауважує, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Здійснивши системний аналіз наведених вище норм чинного законодавства України та надаючи оцінку доводам сторін, як викладених в заявленій позовній заяві, так і у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.
Спірні правовідносини щодо стягнення компенсації за невикористані ОСОБА_1 щорічні додаткові відпустки в 2015. 2016, 2017, 2018, 2019 рр. як учаснику бойових у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.
Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Так, відповідно до частини 14 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Суд зазначає, що норми ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Таким чином, на час прийняття наказу Національної гвардії України від 16.11.2018 р. №186 о/с про звільнення ОСОБА_1 з військової служби в запас за пп «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) ч.5 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч.1 ст. 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з 2015 року по 2019 рік.
Надані відповідачем довідки, а саме: довідка про нараховане грошове забезпечення за період з 01.08.2018 р. по 04.01.2019 р.; довідка про доходи за період з 01.08.2018 р. по 04.01.2019 р.; за період з січня 2019 р. по вересень 2019 р.; за період з січня 2018 р. по грудень 2018 р., з січня 2017 р. по грудень 2017 р.; з січня 2017 р. по грудень 2017 р.; з січня 2015 р. по грудень 2015 р. не підтверджують сам факт сплати грошової компенсації за невикористані щорічні додаткові відпустки в 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 рр. як учаснику бойових дій ОСОБА_1 .
Суд зазначає, що право на відпустку може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
При цьому, як встановлено судом, підтверджено доказами наявними в матеріалах справи, та не заперечувалось відповідачем, позивач ОСОБА_1 дійсно проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України на посаді начальника вузла зв`язку роти бойового та матеріального забезпечення, є громадянином бойових дій (посвідчення НОМЕР_4 ), що дійсно брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій області та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів, а отже, є особою, на яку поширюється дія наведених вище норм чинного законодавства Укаїни про відпустки.
Відповідно до розділу XXXI Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам затвердженої наказом Міністерства внутрішніх
справ України 15.03.2018 № 200 та зареєстрованої в Міністерстві
Відповідно до п. 5 розділу XXXI Інструкції від 15.03.2018 № 200, виплата грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки здійснюється на підставі наказу.
Відповідно до п. 10 розділу XXXI Інструкції від 15.03.2018 № 200, грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого має військовослужбовець відповідно до чинного законодавства України на день звільнення з військової служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру місячного грошового забезпечення на 30 календарних днів.
Розмір грошової компенсації повинен бути розрахований від розміру грошового забезпечення станом на день фактичного звільнення з військової служби.
Так, для проведення відповідного розрахунку, судом використано дані за останній повний місяць військової служби позивача, а саме: грудень 2018 р., сума грошового забезпечення якого складала у розмірі 133 24,62 грн., що підтверджується довідкою, виданою Військовою частиною НОМЕР_1 НГУ від 06.09.2019 р. №426, копія якої міститься в матеріалах справи.
Суд зазначає, що щорічна додаткова відпустка учасникам бойових дій надається з розрахунку 14 календарних днів на рік зі збереженням грошового забезпечення.
Анатолічної правової позиції дотримується Верховний Суд у своєму рішенні від 16.05.2019 р. у зразковій справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19).
Дана адміністративна справа відповідає ознакам типової справи, що визначені в рішення Верховного Суду № Пз/9901/4/19, а саме: позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби; відповідач, суб`єкт владних повноважень: військова частина, на якій позивач перебував на забезпечені; підстави спору: а) фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є: стаття 4 Закону України «Про відпустки», статті 5, 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стаття 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами Закону України «Про відпустки», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Відповідно до ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
За таких обставин, правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду у зразковій справі, підлягають застосуванню адміністративним судом за нормами ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відтак, у суду відсутні підстави для незастосування правової позиції Верховного суду, яка полягає в наступному.
Висновки Верховного Суду у цій зразковій справі підлягають застосуванню в адміністративних справах щодо звернення до суду осіб, звільнених з військової служби, яким було відмовлено у виплаті грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 242 - 244, 246, 250, 254, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані в 2015, 2016, 2017, 2018, 2019 р.р. щорічні додаткові відпустки, встановлені учасникам бойових дій ЗУ "Про правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" протиправною.
Розподіл судових витрат не здійснювати.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 КАС України.

Повний текст рішення суду складений 28 листопада 2019 року.

Суддя Є.О. Жукова