Справа № 120/3455/19-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2019-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2019 р. Справа № 120/3455/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в м. Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

25.10.2019 поштою до суду надійшла позовна заява за підписом представника позивачки ОСОБА_2 , подана від імені та в інтересах позивачки ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення позивачці пенсії, визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 29.08.2019 про відмову у поновленні позивачці пенсії, зобов`язання відповідача провести поновлення виплати пенсії позивачки з 07.10.2009 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачка є громадянкою України, яка у 1996 році виїхала з України до Ізраїлю на постійне місце проживання. Починаючи з 1997 року і до сьогодні позивачка не отримує в Україні пенсію за віком, на яку набула право відповідно до законодавства України. Незважаючи на рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009, яким було скасовано дискримінаційні норми, що забороняли виплату пенсій особам, які виїхали на місце постійного проживання за кордон, виплату пенсії позивачці не поновлено. 14.08.2019 через свого представника позивачка звернулась до відповідача з заявою про поновлення їй виплати пенсії за віком починаючи з 07.10.2009. Однак листом № 4655/10-1-50/02 від 29.08.2019 відповідач надав відмову у цьому. Позивачка не погоджується з рішеннями, діями та бездіяльністю пенсійного органу, вважає їх протиправними, а тому через свого представника звертається до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою суду від 30.10.2019 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд мправи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (в письмовому провадженні). Відповідачу встановлено 15-денний строк з дня вручення копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву з дотриманням вимог, передбачених статтею 162 КАС України.

11.11.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що відповідно до чинного законодавства для призначення пенсії особа повинна надати пакет документів, зокрема в оригіналі документи про стаж та заробітну плату. Відповідач вказує на те, що згідно з ч. 4 ст. 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсія виплачується за місце фактичного проживання в межах України. Водночас місцем проживання та реєстрації позивачки є країна Ізраїль. Крім того, частиною четвертою статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" визначено, що пенсійне забезпечення громадян України, які проживають за її межами проводиться на підставі договорів з іншими державами. Водночас між Україною та Ізраїлем такого договору не укладено. Відповідач вважає, що прийняв правомірне рішення про відмову у поновленні позивачці виплати пенсії, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 29.11.2019 відмовлено у задоволенні клопотання позивачки про поновлення строку звернення до суду з позовними вимогами про зобов`язання відповідача поновити позивачці виплату пенсії за віком починаючи з 07.10.2009. Ціжю ж ухвалою частково задоволено клопотання відповідача про залишення позову без розгляду та на підставі п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України залишено без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 в частині позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області провести позивачці поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 до 18.08.2019 включно відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів.

Згідно з ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

При цьому частиною четвертою статті 243 КАС України визначено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності та оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив, що наприкінці 1996 року позивачка виїхала з України в Ізраїль на постійне місце проживання та з 1997 року не отримує призначеної відповідно до закону пенсії.

19.08.2019 представник позивачки на підставі нотаріальної довіреності звернувся до відповідача з заявою щодо поновлення позивачці виплати пенсії починаючи з 07.10.2009 відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Листом № 4655/10-1-50/02 від 29.08.2019 відповідач відмовив позивачці в поновленні пенсії, посилаючись на відсутність правових підстав для цього. Зокрема, відповідач зазначив, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. При цьому Порядком надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено особливості поновлення виплати пенсії. Так, пунктом 1.5 Порядку визначено, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік) (пункт 2.9 Порядку). Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України № 1058-IV пенсія виплачується за місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України. Водночас із наданих представником позивачки документів вбачається, що місце проживання та реєстрації ОСОБА_1 є країна Ізраїль, з якою не укладено договір про пенсійне забезпечення. Відтак, оскільки виникнення права на пенсію пов`язується з умовою постійного проживання заявника на території України або укладенням Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення, підстав для поновлення та виплати позивачці пенсії немає.

Вважаючи відмову відповідача незаконною, а свої права та інтереси порушеними, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64 Конституції України).

Також в силу вимог ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року № 1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (надалі - Закон № 1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України

Статтею 51 Закону № 1058-ІV визначено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відтак зазначені вище положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 № 25-рп/2009.

При цьому відповідно до вказаного рішення спірними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Таким чином, з дня прийняття Конституційним Судом України вищезазначеного рішення в пенсійного органу виник обов`язок щодо поновлення виплати пенсії тим громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Водночас особливості припинення та поновлення виплати пенсії визначені Порядком надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1.

Так відповідно до п. 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Пунктом 2.9 Порядку № 22-1 визначено, що особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Відповідно до пп. "б" п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20 листопада 2012 року № 5492-VI документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно з п. 2.23 Порядку № 22-1 документи, які необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

З матеріалів справи видно, що представник позивачки звернувся до відповідача з заявою, яка посвідчена нотаріально та містить апостиль.

Відтак суд вважає безпідставними посилання відповідача на пункти 1.5, 2.9 Порядку № 22-1, оскільки зазначеними вище положеннями передбачено можливість подання заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верхового Суду від 31.01.2019 у справі № 520/9721/16-а, від 12.03.2019 у справі № 441/1239/17 та від 12.03.2019 у справі № 308/6229/16-а.

Таким чином, оскільки при зверненні до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії позивачкою було дотримано вимог чинного законодавства України, відповідач протиправно відмовив позивачці у поновленні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Разом з тим, суд вважає помилковими доводи представника позивачки про те, що лист відповідача № 4655/10-1-50/02 від 29.08.2019 є рішенням пенсійного органу. Згідно з ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-ІV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Водночас вказаною нормою не передбачено, що відмовляючи у поновленні виплати пенсії пенсійний орган також приймає рішення.

Відтак в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню у спосіб визнання протиправною відмови відповідача, оформленої листом № 4655/10-1-50/02 від 29.08.2019, у поновленні позивачці пенсії за віком.

Вирішуючи питання щодо дати поновлення позивачці пенсії, суд зазначає, що згідно з п. 1.5 Порядку № 22-1 заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Днем звернення за поновленням виплати пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами (п. 1.7 Порядку № 22-1).

При цьому згідно з п. 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про поновлення виплати раніше призначеної пенсії при зверненні особи з відповідною заявою. Заяви про поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів протягом 10 днів з моменту звернення.

Таким чином, поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється на підставі звернення особи із заявою. Водночас днем звернення за поновленням виплати пенсії є день прийняття пенсійним органом такої заяви з усіма необхідними документами.

Відтак, оскільки заява позивачки про поновлення виплати пенсії прийнята пенсійним органом 19.08.2019, що підтверджується листом № 4655/10-1-50/02 від 29.08.2019, а законних підстав для відмови у її задоволенні судом не встанолено, суд доходить висновку, що для відновлення порушених прав та інтересів позивачки відповідача необхідно зобов`язати поновити позивачці виплату раніше призначеної пенсії з 19.08.2019, тобто з моменту отримання пенсійним органом відповідної заяви.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 441/1239/17.

Однак, на переконання суду, не можуть бути задоволені позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача здійснити виплату індексації та компенсацією втрати частини доходів.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Водночас, як визначено частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV, до якої відсилає частина друга статті 49 цього Закону, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів; компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (надалі - Закон № 2050-III) та постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати" (надалі - Порядок № 159).

Так, статтями 1, 2 Закону № 2050-III передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до ст. 3 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі й пенсії.

Використане у статті 3 Закону № 2050-III формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 11.07.2017 року у справі № 21-2003а16.

Відповідно до п. 1, 2 Порядку № 159 дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (надалі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Згідно з п. 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру як, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Як зазначив Верховний Суд у рішенні від 10.04.2019 (справа № 686/13725/17), правове значення при виплаті компенсації має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Отже, основними умовами для виплати суми компенсації є 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.

Крім того, вимога щодо проведення індексації при поновленні виплати пенсії не підлягає задоволенню з огляду на те, що порядок індексації та перерахунку пенсій визначений статтею 42 Закону № 1058-IV. Однак питання розміру виплати пенсії, як і визначення базового місяця, належить до компетенції органу Пенсійного фонду при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум.

Суд зазначає, що вказані вимоги є передчасними, оскільки спір в цій частині фактично не існує, а нарахування компенсації втрати частини доходів відбувається разом із виплатою пенсії за минулий період, яка в цьому випадку ще не перерахована.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Окрім того, згідно з п. 29 рішення ЄСПЛ у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відтак, перевіривши основні доводи сторін та оцінивши зібрані під час справи докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_3 .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, сплачений позивачкою при зверненні до суду судовий збір в розмірі 768,40 грн належить стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Водночас суд зауважує, що на користь позивачки підлягає відшкодуванню вся сума судового збору, адже незважаючи на часткове задоволення позову судом визнано порушення законних прав та інтересів позивачки внаслідок неправомірних дій суб`єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, оформлену листом № 4655/10-1-50/02 від 29.08.2019, у поновленні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з 19.08.2019 поновити ОСОБА_1 виплату пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) представник позивачки: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса для листування: АДРЕСА_3 );

3) відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100).

Судове рішення складено 29.11.2019.

Суддя Сало Павло Ігорович Ігорович