Справа № 320/1961/19
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 листопада 2019 року № 320/1961/19
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварського об`єднаного міського військового комісаріату, Міністерства оборони України , ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Броварського об`єднаного міського військового комісаріату, Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України яка полягає у не прийнятті рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги за ІІ групу інвалідності;

- зобов`язати Міністерство оборони України розглянути і прийняти рішення про призначення одноразової грошової допомоги та її виплати ОСОБА_1 на день встановлення інвалідності ІІ групи в розмірі одноразової грошової допомоги у розмірі: 300-кратного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" для інвалідів ІІ групи з урахуванням раніше стягнутої суми 391474,00 грн. за судовим рішенням від 03.08.2018, суми коштів у розмірі - 160826,00 грн.;

- стягнути солідарно з Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що під час проходження служби в зоні антитерористичної операції, отримав травму, яка спочатку призвела до встановлення ІІІ групи інвалідності, за яку відповідачем була виплачена одноразова грошова допомога в сумі 391 474,00 грн., а в подальшому до встановлення ІІ групи інвалідності, пов`язаної із захистом Батьківщини, у зв`язку з чим вважає, що має право на отримання одноразової грошової допомоги на підставі Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" внаслідок втановлення вищої групи інвалідності. З метою отримання вказаної одноразової допомоги, позивач, у липні 2018 року, звернувся до Броварського об`єднаного міського військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, однак тільки в березні 2019 року отримав копію листа адресованого Київським обласним військовим комісаріатом Міністерству оборони України, з якого дізнався, що Київським обласним військовим комісаріатом було прийнято висновок, що ОСОБА_1 не має права на отримання зазначеної грошової допомоги. Вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Представник відповідача, - Міністерства оборони України, в письмовому відзиві поданому до суду, позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову, з тих підстав, що заява позивача із доданими документами щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум не розглядалась та рішення щодо призначення або відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги не приймалось, у зв`язку з чим, на думку представника, вимоги до позивача до Міністерства оборони України є необґрунтованими.

Відповідачі, - Броварський об`єднаний міський військовий комісаріат та ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час прийняття рішення, правом на подання відзиву до суду не скористались, жодних заяв, клопотань, пояснень до суду не надсилали.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.04.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд якої здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження, та призначено судове засідання на 04.06.2019.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.06.2019 задоволено клопотання позивача, витребувано від Міністерства оборони України додаткові докази: належним чином завірені копії рішення від 22.03.2019 №36; документів отриманих від ІНФОРМАЦІЯ_1 за вх. №4866 від 20.08.2018, у зв`язку з чим відкладено судове засідання на 02.07.2019.

Позивач подав суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, проте у зв`язку з неприбуттям в судове засідання, 02.07.2019, представників ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_1 , розгляд справи було відкладено.

В судове засідання, що призначено на 02.10.2019 року сторони не прибули, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать наявні в справі рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, а також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, та приймаючи до уваги заяву позивача від 02.07.2019 про розгляд справи в письмовому провадженні, судом прийнято рішення про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та доказами.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 17.03.2015 звільнено з військової служби у запас. 02.04.2015 під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 10% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, що сталася 06.09.2014 (довідка МСЕК серії АГ №0006807 від 02.04.2015), а 27.07.2017 під час огляду органами МСЕК встановлено ІIІ групу інвалідності, захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини (довідка АВ №0776431 від 27.07.2017).

У зв`язку з втратою 10% працездатності Міністерством оборони України позивачу було виплачено 8526,00 грн.

ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Відповідно до Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 22 грудня 2017 № 133, розглянувши подані документи, комісія дійшла висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки позивачу групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності. Зазначено, що допомога у зв`язку з встановленням 10 % втрати працездатності виплачена в сумі 8526,00 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням комісії Міністерства оборони України, позивач оскаржив його до суду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.08.2018 у справі № 810/860/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.12.2018, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо непризначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Визнано протиправним та скасоване рішення Міністерства оброни України про відмову ОСОБА_1 в призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду ІІІ групи з 27 липня 2017 року внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформлене протоколом засідання Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 22.12.2017 № 133. Зобов`язано Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01 січня 2017 року з урахуванням проведених виплат розмірі 391 474,00 (триста дев`яносто одна тисяча чотириста сімдесят чотири). У задоволенні іншої частини позовних вимог, - відмовлено.

На виконання вимог зазначеного судового рішення, Міністерством оборони України позивачу було виплачено 391 474,00 грн. у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності.

12 липня 2018 року позивачу було проведено повторний огляд МСЕК та за результатами якого позивачу було встановлено другу групу інвалідності у зв`язку з захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини. Групу інвалідності встановлено з 12 липня 2018 року довічно, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки до акта огляду медико-соціальної експертної комісії від 12.07.2018 серії АВ №1048869.

Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_1 від 13.07.2018.

У зв`язку з встановленням вищої групи інвалідності позивач, в липні 2018 року, звернувся до Броварського об`єднаного міського військового комісаріату з заявою щодо отримання одноразової грошової допомоги, у зв`язку з встановленням йому з 12 липня 2018 року ІІ групи інвалідності з урахуванням виплачених сум.

У подальшому вищевказана заява позивача про виплату одноразової грошової допомоги із доданими до неї документами була передана Броварським об`єднаним міським військовим комісаріатом до Київського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України для розгляду.

З пояснень позивача, зазначених у позовній заяві вбачається, що відповідь на своє звернення він отримав тільки в березні 2019 року, отримавши копію листа (висновку) Київського обласного військового комісаріату Міністерства оборони України адресованого Директору Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 03.08.2018 №2/5/1375, з якого, зокрема, вбачається, що Командування вважає, що ОСОБА_1 не має право на отримання зазначеної грошової допомоги в розмірі різниці між 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб та раніше виплачених сум.

Вважаючи, що відповідачем порушене право на соціальний захист та отримання належної грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності саме ІІ групи, інвалідність якого настала внаслідок виконання обов`язків військової служби при захисті Батьківщини, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон №2011- XII), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі та Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975(далі - Порядок № 975).

Приписами статті 1 Закону України № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статей 1-2 Закону України № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких призначається і виплачується одноразова грошова допомога.

Так, відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Відповідно до пункту «б» частини 1 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Частинами 2, 4 ст.16-3 наведеного Закону (в редакції, чинній на час первинного огляду позивача органами МСЕК та встановлення відсотку втрати працездатності) передбачено, що у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

З аналізу наведених норм вбачається, що законодавством України передбачено право військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або відсотку втрати працездатності.

Такі положення норми ст. 16-3 застосовуються при вирішення питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи (меншого відсотка втрати працездатності) та розміром одноразової грошової допомоги яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи (більшого відсотка втрати працездатності).

Стаття 16 Закону України № 2011-ХІІ визначає перелік осіб, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, а стаття 16-3 Закону визначає порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги, строків же реалізації права на одноразову грошову допомогу не передбачено, ані цим Законом, ані іншими нормативно-правовими актами.

В силу ч. 9 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, яка прийнята відповідно до п.2 ст.16-2, п.9 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).

Частиною 2 пункту 3 Порядку № 975 встановлено, що днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 27.07.2017 під час первинного огляду МСЕК встановлено IIІ групу інвалідності, захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини (довідка МСЕК АВ №0776431 від 27.07.2017), а 12.07.2018 під час повторного огляду органами МСЕК встановлено II групу інвалідності, захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини (довідка МСЕК АВ №1048869 від 12.07.2018).

З огляду на зазначене, судом встановлено, що вища група інвалідності була встановлена позивачу в межах дворічного терміну встановленого Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Таким чином суд вважає, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням з 12.07.2018 ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини довічно.

Разом з тим, суд звертає увагу, що пунктом 12 Порядку № 975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Пунктом 13 Порядку № 975 встановлено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

При цьому, визначення поняття «уповноважений орган» у розумінні Порядку №975 наведене у пункті 10 Порядку №975 та означає - уповноважений структурний підрозділ державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган).

Відповідно до пункту 14 Порядку №975 одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом її перерахування уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати, або через касу уповноваженого органу.

Виходячи з наведеного, Порядком №975 встановлено вичерпний перелік рішень (про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги), що приймаються розпорядником бюджетних коштів за наслідками розгляду висновку керівника уповноваженого органу щодо виплати одноразової грошової допомоги та документів, зазначених в пунктах 10 і 11 цього Порядку; повернення ж документів органом, який не є розпорядником бюджетних коштів, даним Порядком не передбачено, а тому повернення Київським обласним військовим комісаріатом заяви позивача та доданих документів щодо призначення одноразової грошової допомоги в разі настання інвалідності суперечить зазначеним вище вимогам закону.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року № 806/986/16.

Згідно із пунктом 2 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 389 від 3 червня 2013 р. (далі Положення №389), військові комісаріати у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, наказами Міноборони, наказами і директивами Міністра оборони та наказами і директивами начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил, іншими правовими актами, а також цим Положенням.

Покладення на військові комісаріати завдань, не передбачених законодавством, не допускається.

Пунктом 11 Положення № 389 передбачено, що районні, об`єднані районні, міські, об`єднані міські військові комісаріати, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, серед іншого, готують документи, необхідні для виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців Збройних Сил, а також військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори.

При цьому, згідно з пунктом 10 Положення №389 обласні військові комісаріати, крім виконання функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, зокрема, забезпечують оформлення та подання документів органам Пенсійного фонду України для призначення (перерахунку) пенсій особам, звільненим з військової служби, і членам їх сімей відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а також у передбачених законодавством випадках виплату грошової допомоги особам, звільненим з військової служби, і сім`ям загиблих (померлих) військовослужбовців Збройних Сил.

Також, пунктом 9 Положення про Київський обласний військовий комісаріат, затвердженого наказом Командувача військ оперативного командування «Північ» від 15.06.2017 №283 (а.с.60-89) передбачено, що Київський ОВК відповідно до покладених завдань, серед іншого, забезпечує оформлення та подання документів органам Пенсійного фонду України для призначення (перерахунку) пенсій особам, звільненим з військової служби, і членам їх сімей відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а також у передбачених законодавством випадках виплату грошової допомоги особам, звільненим з військової служби, і сім`ям загиблих (померлих) військовослужбовців Збройних Сил.

У той же час, суд зазначає, що відповідно до абзацу першого пункту 4.5. Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 14 серпня 2014 року № 530, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2014 р. за № 1294/26071 (далі Положення № 530), за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України, здійснюється виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок виплати допомоги).

Згідно із абзацом сьомим пункту 4.7. Положення № 530 документи на одержання одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності особам, звільненим з військової служби (зборів, резерву), оформляє та подає в Департамент фінансів Міністерства оборони України обласний військовий комісар за місцем проживання цих осіб.

Суд зазначає, що пунктом 4.7. Положення № 530 встановлено, що у разі настання інвалідності подаються такі документи:

висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцю, який визнаний інвалідом (додаток 13);

заява про виплату одноразової грошової допомоги (додаток 12);

копія довідки МСЕК про встановлення групи та причинного зв`язку інвалідності;

копії свідоцтва про хворобу, постанови чи довідки відповідної ВЛК щодо встановлення причинного зв`язку захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва);

витяг з наказу командира військової частини про виключення зі списків особового складу частини (для військовослужбовців строкової військової служби - копія військового квитка);

копії сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я, по батькові та місце реєстрації;

копія документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копія сторінки паспорта з такою відміткою);

копія акта про нещасний випадок, складеного за матеріалами розслідування військової частини, або довідки командира військової частини про причини та обставини поранення (контузії, травми, каліцтва), зокрема про те, що поранення (контузія, травма, каліцтво) не пов`язане з учиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення, не є наслідком учинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження.

Відповідно до пункту 4.8. Положення № 530 висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги відповідні органи подають до Департаменту фінансів Міністерства оборони України в 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів.

Якщо документів, необхідних для прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги, немає, уповноважений орган письмово повідомляє заявника та в разі необхідності надає допомогу в їх оформленні.

Згідно із абзацом першим пункту 4.10. Положення №530 Департамент фінансів Міністерства оборони України доводить рішення головного розпорядника коштів про виплату одноразової грошової допомоги до розпорядників коштів другого ступеня, обласних військових комісаріатів, військових частин та здійснює переказ коштів на реєстраційні рахунки (в установах Державного казначейства України) розпорядників коштів другого ступеня, обласних військових комісаріатів, військових частин, які фінансуються через Департамент фінансів Міністерства оборони України.

Крім цього, наказом Міністерства оборони України від 26 жовтня 2016 року № 564 «Про затвердження Положення про Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2016 р. за № 1497/29627, затверджено Положення про Комісію Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, яке визначає основні функції, завдання, повноваження Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі - Комісія), а також порядок організації її роботи (далі Положення №564).

Відповідно до пункту 1 розділу ІІ «Основні завдання та функції Комісії» Положення №564 основними завданнями Комісії є вивчення документів та прийняття рішень про призначення (відмову у призначенні) одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", та компенсаційних сум військовослужбовцям, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, які загинули під час виконання обов`язків військової служби у складі національного контингенту чи національного персоналу, а також в інших окремих випадках, передбачених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН та постановою Кабінету Міністрів України від 05 травня 1994 року № 290 "Про затвердження Положення про порядок виплати компенсаційних сум військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, які стали інвалідами, членам сімей військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, які загинули під час виконання обов`язків військової служби чи служби в органах внутрішніх справ у складі національного контингенту чи національного персоналу, а також в інших окремих випадках".

Отже, з системного аналізу вказаних правових норм вбачається, що повноваженнями щодо прийняття рішення про виплату чи про відмову у виплаті одноразової допомоги наділений виключно розпорядник бюджетних коштів - Міністерство оборони України, і таке рішення приймається тільки після надходження від Департаменту фінансів Міністерства оборони України належним чином оформлених відповідних документів для вирішення питання про виплату такої допомоги, які, у свою чергу, оформляє та подає в Департамент фінансів Міністерства оборони України обласний військовий комісар разом із висновком щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі №806/694/16, від 10 квітня 2018 року у справі № 822/6069/15.

За таких обставин, розгляд заяви позивача про призначення та виплату грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності із доданими до неї документами відбувся без дотримання процедури, визначеної Порядком № 975 та Наказом № 530, оскільки документи щодо отримання одноразової грошової допомоги позивачем до Міністерства оборони України не направлялись і відповідно будь-яке рішення з даного питання Міністерством оборони України не приймалося.

При цьому, як зазначено судом вище, згідно із пунктом 13 Порядку №975 керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

Отже, прийняття відповідного рішення про виплату чи про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги здійснюється розпорядником бюджетних коштів - Міністерством оборони України лише за умови надходження від Департаменту фінансів Міністерства оборони України належним чином оформлених відповідних документів для вирішення питання про виплату такої допомоги.

У зв`язку з цим, на думку суду, визначені позивачем позовні вимоги до Міністерства оборони України спрямовані на майбутній захист прав, свобод та інтересів позивача, які на час розгляду даної справи не були порушені, у зв`язку з чим є передчасними та не підлягають задоволенню.

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ураховуючи вищезазначені положення норм чинного законодавства та встановлені судом під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про необхідність для ефективного захисту прав, свобод, інтересів вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Київський обласний військовий комісаріат оформити та подати висновок та додані до нього документи розпорядникові бюджетних коштів - Міністерству оборони України щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення інвалідності ІІ групи у зв`язку з захворюваннями, пов`язаними із захистом Батьківщини з урахуванням уже виплачених сум.

Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

При цьому суд, обираючи спосіб захисту порушеного права, звертає увагу на наступне.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Також, згідно із частиною першою, другою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип "належного урядування" покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Також, відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі "Стреч проти Сполучного Королівства" ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM" № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

За змістом положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, а саме без проявлення неупередженості; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє певні дій чи утримується від їх вчинення.

Порушення хоча б одного із зазначених вище критеріїв є підставою для визнання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень протиправними.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення солідарно з відповідачів моральної шкоди в розмірі 300 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», виходячи із загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як убачається зі змісту позовної заяви, відшкодування моральної шкоди позивач вимагає внаслідок незаконних дій відповідачів щодо навмисної несплати йому одноразової грошової допомоги та протиправною поведінкою, яка полягає в небажанні виконувати вимоги законодавства України.

Проте доводи позивача про завдання йому моральних страждань у зв`язку із зазначеними фактами належними і достатніми доказами підтверджені не були.

Стверджуючи про те, що внаслідок навмисної несплати йому одноразової грошової допомоги та протиправної поведінки яка полягає в небажанні виконувати вимоги законодавства України позивачу було завдано моральну шкоду, останнім не доведено факту наявності будь-яких обставин (належними та допустимими доказами), що свідчили б про перенесені душевні та/або фізичні страждання та їх природу; приниження честі та гідності позивача або його ділової репутації.

Таким чином суд зазначає, що матеріалами справи не підтверджується, а судом не встановлено наявність причинного зв`язку між діями відповідачів та душевними стражданнями, про які стверджує позивач. Суд також враховує, що позивач не надав жодних доказів в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у сумі 300000,00 грн.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 300000,00 грн., задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як встановлено судом, позивач відповідно до пункту 9 статті 5 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент звернення до суду) звільнений від сплати судового збору, витрати позивача, пов`язані з залученням свідків та проведенням експертиз також відсутні, отже, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідачів не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246, 250, 255, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) оформити та подати висновок та додані до нього документи розпорядникові бюджетних коштів - Міністерству оборони України щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок встановлення інвалідності ІІ групи у зв`язку з захворюваннями, пов`язаними із захистом Батьківщини з урахуванням уже виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Василенко Г.Ю.