Справа № 160/4579/19
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

копія
ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року Справа № 160/4579/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Центрально-Міський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, -
21 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Криворізький Центрально-міський військовий комісаріат, в якому просить:
Визнати дії військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України протиправними; визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 18.04.2019 № 37-РС про звільнення ОСОБА_1 , телефоніста-лінійного наглядача відділення зв`язку групи матеріального забезпечення, з військової служби у запас відповідно до підпункту «й» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду), з 18.04.2019.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 18.04.2019 р. №119 про виключення із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлення для зарахування на військовий облік до Інгулецького об`єднаного районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1
Поновити ОСОБА_1 , телефоніста-лінійного наглядача відділення зв`язку групи матеріального забезпечення на військовій службі на попередньо займаній посаді та включити у списки особового складу.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з дня протиправного звільнення до дня поновлення на службі, а також страхові виплати за лікування.
В обґрунтування позову позивач зазначила, що 07 серпня 2015 року Міністерством оборони України в особі командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 з позивачем було укладено контракт про проходження громадянина України військової служби у Збройних Силах України, терміном до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
25.08.2017 року позивача було переведено до військової частини НОМЕР_3 на посаду діловода.
01.12.2017 року позивача переведено на посаду телефоніста-лінійного наглядача відділення зв`язку групи матеріального забезпечення, згідно наказу №174 від 01.12.2017 року, про що внесено запис до військового квитка серії НОМЕР_4 .
На наступний день після виписки з лікарні (медичної частини НОМЕР_5 ), 17.04.2019 командир військової частини НОМЕР_1 змусив позивача написати рапорт про звільнення як особі яка уклала контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужила не менше 24 місяців військової служби за контрактом, посилаючись на те, що позивач, на його думку, не висловила і не виявляє бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду, оскільки постійно хворіє і перебуває на лікарняному.
19.04.2019 року позивач дізналась, що її було звільнено згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 18.04.2019 р. № 37-РС про звільнення ОСОБА_1 , телефоніста-лінійного наглядача відділення зв`язку групи матеріального забезпечення, з військової служби у запас відповідно до підпункту «й» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду), з 18.04.2019 року.
Позивач зазначає про те, що вказані дії відповідача порушують її право на проходження військової служби, право на працю і заробіток (грошове забезпечення), право власності на кошти від проходження військової служби і право на соціальний захист, публічний порядок проходження військової служби, публічний порядок звільнення військовослужбовця з лав Збройних Сил України, а також відповідачем вчинено гендерну дискримінацію відносно позивача у зв`язку з тим, що згідно ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.
Крім того, позивач зазначила, що вона хворіє на низку хвороб, що обмежують її можливість служби в лавах ЗСУ. Позивачу, зокрема, заборонено носіння статутного військового взуття, позивач є обмежено придатною до військової служби. Вказані вище захворювання набуті саме під час проходження військової служби, а тому позивача мало бути звільнено в запас саме з підстав підпункту «б» пункту 1 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу» за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або обмежену придатність до військової служби, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби.
Також позивач зазначила, що Наказ командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України від 18.04.2019 р. № 37-РС про звільнення ОСОБА_1 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він винесений без врахування принципу пропорційності, зокрема щодо дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав особи та інтересів держави щодо необхідності забезпечення захисту Вітчизни.
Ухвалою суду від 19 червня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено розгляд справи на 18 липня 2019 року о 11 годині 30 хвилин.
Ухвалою суду від 18 липня 2019 року суд продовжив строк підготовчого провадження в даній адміністративній справі на 30 днів.
22 липня 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що заперечує проти позовних вимог позивача у зв`язку з наступним.
Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України між Міністерством оборони України та громадянкою ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 ) був укладений 07 серпня 2015 року, а отже, позивач набула право на звільнення та підстав для відмови у звільненні з військової служби у командування військової частини НОМЕР_1 не було.
З твердженням позивача про те, що її примусили звільнитися, відповідач категорично не погоджується та зазначає про те, що аудіо запис, наданий позивачем, не є допустимим доказом згідно ст. 76 КАС України.
Крім того відповідач заперечує проти посилань позивача на норми ст. 184 КЗпП, оскільки позивач звільнена не з ініціативи відповідача.
Військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби в ЗСУ та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Отже, на військовослужбовців, що проходять військову службу, КЗпП не поширюється.
Рішення про подальше проходження військової служби військовослужбовцями, які визнані обмежено придатними до проходження військової служби в мирний час, приймає посадова особа, до чиєї номенклатури призначення належить посада, яку займає військовослужбовець на підставі відповідних клопотань. Жодних клопотань від позивача щодо її звільнення у зв`язку з обмеженою придатністю не надходило.

Щодо оскаржуваного наказу № 119 від 18.04.2019 р. представник відповідача зазначив, що відповідно до вимог «Інструкції з діловодства у Збройних Силах України», затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 р. № 124, позивачу 18.04.2019 р. службою діловодства перед виключенням її зі списків особового складу частини після видання наказу про звільнення військовослужбовця (працівника) був наданий обхідний лист. Позивач у встановлені строки підписала цей лист у посадових осіб служб забезпечення військової частини.

Згідно з п. п. 2.9.10.3. "Інструкції з діловодства у Збройних Силах України" підписаний обхідний лист керівниками служб забезпечення є підтвердженням для командира військової частини про відсутність заборгованостей у військовослужбовця, тому підстав не видавати наказ по стройовій частині у відповідача не було.

19 серпня 2019 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено про те, що розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 , телефоніста-лінійного наглядача відділення зв`язку групи матеріального забезпечення, що належить їй при звільненні з військової служби, надано лише в частині грошового забезпечення за один місяць і розрахунок не відповідає тексту самого наказу командира військової частини №119 від 18.04.2019 р., а саме: не здійснено розрахунок і виплату (не надано взагалі будь-яких доказів, платіжних документів про проведення виплати) грошової компенсації у сумі 13 449,95 грн. за неотримане речове майно в період проходження служби, не здійснено розрахунок і виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, не здійснено розрахунок і виплату грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення за 2019 рік.

Також позивач зазначила, що звукозапис розмов з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 юрисконсультом частини є належним, допустимим, достатнім доказом в розумінні ст. ст. 72-77 КАС України.

Застосування вимог ст. 184 КЗпП у випадку примусу до написання рапорту на звільнення позивача відповідачем є логічним і обґрунтованим, адже відсутня воля працівника на звільнення і є волевиявлення роботодавця на звільнення працівника саме в вигідний для роботодавця спосіб.

Норми КЗпП України є вищими за норми спеціального Закону і мають бути враховані при здійсненні військовою частиною трудових відносин із військовослужбовцями з урахуванням особливостей несення військової служби.

11 листопада 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшли заперечення.

В запереченнях представник відповідача повідомив, що у відповідача відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я, оскільки, як вбачається із рішення ВЛК, позивача не визнано непридатною до військової служби в мирний час або обмежено придатною у воєнний час. Відповідно до п. 90 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р., військовослужбовців, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі і визнані військово-лікарською комісією за станом здоров`я обмежено придатними до військової служби, переміщують з посад, що вони займають, на інші посади, на яких вони можуть виконувати обов`язки військової служби з урахуванням стану здоров`я.

26 листопада 2019 року на адресу суду від представника позивача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких представник зазначає, що відсутність волевиявлення позивача на звільнення за власним бажанням, як ключового елементу, є підставою для визнання такого звільнення протиправним.

Належним доказом проведення оплати позивачу розрахунку по звільненню на день звільнення мають бути платіжні доручення із відміткою банку або Державної казначейської служби України.

Навіть у разі написання працівником заяви за власним бажанням, така заява має подаватись за 14 днів до звільнення (ч. 1 ст. 38 КЗпП України).

Захворювання позивача були пов`язані з проходженням військової служби, а тому позивачу надавались відповідні додаткові відпустки на лікування, частина яких не оплачена відповідачем.

На момент звільнення позивач потребувала реабілітації після лікування, а також продовження лікування, тому звільнення відбулось із порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення.

У зв`язку із реорганізацію військових комісаріатів Міністерства оборони України, судом замінено третю особу Криворізький Центрально-міський військовий комісаріат на правонаступника - Центрально-міський районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

14 листопада 2019 року позивач та представник відповідача звернулись до суду із заявами про подальший розгляд справи у письмовому провадженні.

Представник третьої особи також звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевказане, суд ухвалив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.

ОСОБА_1 - позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , була мобілізована для захисту територіальної цілісності України Інгулецьким районним військовим комісаріатом м. Кривий Ріг Дніпропетровської області з посади провідника пасажирського вагону Виробничого підрозділу «Дніпровське пасажирське вагонне депо» філії «Пасажирська компанія» АТ «Українська залізниця».

07 серпня 2015 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 полковника ОСОБА_2 та позивачем було укладено контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України, терміном до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

25 серпня 2017 року позивача було переведено до військової частини НОМЕР_3 на посаду діловода.

01 грудня 2017 року переведено на посаду телефоніста лінійного наглядача відділення зв`язку групи матеріального забезпечення, згідно наказу №174 від 01.12.2017 р.

Згідно Витягу з наказу командира 17 окремої танкової криворізької бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 18.04.2019 р. №37-ПС ОСОБА_1 звільнено у запас за пунктом 2 підпунктом «й» (як військовослужбовців, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до ого лошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців вій ськової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжу вати військову службу під час особливого періоду).

Також згідно наказу №119 від 18.04.2019 року з 18 квітня 2019 року позивача виключено із списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Інгулецького об`єднаного районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Вирішуючи правомірність оскаржуваних наказів, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до п. 11.1. Наказу Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України» №333 від 26.05.2014 р. накази по особовому складу є основними документами, які визначають службове становище офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу. Вони видаються посадовими особами, яким Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153 (зі змінами) (далі - Положення), і наказами Міністерства оборони надано право присвоєння військових звань, призначення на посади, укладення і продовження строку контракту, звільнення з військової служби.

Відповідно до абз. 8 п. 11.2. Наказу Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України» №333 від 26.05.2014 р. наказами по особовому складу оформлюються такі зміни в службовому становищі офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу як звільнення з військової служби.

Так, відповідно до п.233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р., військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Згідно з рапортом №2722 від 17.04.2019 р., копія якого міститься в матеріалах справи, позивач особисто звернулась до командування частини з проханням звільнити її з військової служби на підставі п. «й» ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до п.п. «й» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України між Міністерством оборони України та позивачем був укладений 07 серпня 2015 року, а отже позивач набула право на звільнення та підстав для відмови у звільненні з військової служби у командування військової частини НОМЕР_1 не було.

У своєму позові позивач стверджує, що її змусили написати рапорт на звільнення та додає диск з аудіо записом розмови.

Відповідно до статей 74-76 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд не може прийняти даний доказ як допустимий та достовірний доказ в силу вимог вищевказаних статей КАС України,

Крім того, на момент звільнення позивача командир військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_6 перебував у зоні проведення Операції об`єднаних сил на території Донецької та Луганської областей, а отже не міг примушувати позивача до звільнення.

Допитаний в якості свідка у судовому засіданні за клопотанням позивача ОСОБА_5 повідомив, що він є командиром групи матеріального забезпечення військової частини з 01 вересня 2017 року. Позивач прибула для проходження служби у його підрозділ десь у грудні 2017 року. Службу вона проходила на посаді радіомеханік-радіотелефоніст. Він її бачив мало, так як позивач досить часто знаходилась в госпіталі та на лікарняному. У зв`язку з цим в кінці 2018 року він пропонував їй звільнитися зі служби або перейти в інший підрозділ. Позивач сказала, що буде переходити в інший підрозділ. В березні чи квітні 2019 року йому зателефонував головний сержант ОСОБА_7 , який виконував обов`язки ОСОБА_5 під час його знаходження в зоні проведення ООС, і повідомив, що ОСОБА_1 написала рапорт на звільнення. Про хвороби позивача він знав. Написати рапорт про звільнення за станом здоров`я ОСОБА_1 він не пропонував. Він пропонував їй їхати в зону АТО (ООС), але позивач сказала, що має малолітню дитину та незадовільний стан здоров`я. Щороку у військовій частині проводиться оцінювання військовослужбовців на відповідність займаній посаді. У 2018 році було проведено оцінювання позивача з незадовільною оцінкою. Взагалі в підрозділі 3 особи пройшли оцінювання з незадовільною оцінкою, 2 осіб звільнили у зв`язку з цим, а щодо ОСОБА_1 питання була відкладено, так як вона знаходилась в госпіталі. Керівництву інших підрозділів він один раз повідомляв про негативну оцінку позивача. Хто спонукав ОСОБА_1 написати рапорт про звільнення йому невідомо. З початку лютого 2019 року він разом з військовою частиною відбув на полігон, а потім в зону проведення ООС. Останній раз він особисто спілкувався з ОСОБА_1 в грудні 2018 року чи в січні 2019 року. Він особисто не примушував позивача звільнятися і про такі факти з боку інших осіб йому невідомо. Командир військової частини розповідав йому, що він неналежно організовує службу, так як ОСОБА_1 постійно хворіє. Фізичні навантаження у позивача під час проходження служби у підрозділі були відсутні.

Як було зазначено вище, позивач у адміністративному позові посилається на положення ст. 184 КЗпП України. Однак, зазначені посилання суд вважає недоречними, оскільки військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності та господарювання, а проходять службу. Порядок проходження служби в ЗСУ та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Питання щодо звільнення та порядку розрахунку з військовослужбовцями врегульовані спеціальними нормами. Отже, на військовослужбовців, що проходять військову службу, КЗпП не поширюється. Вказаний кодекс може поширюватися на військовослужбовців тільки в тій частині правовідносин, які не врегульовані спеціальними нормативно-правовими актами.

Позивач стверджує, що її мало б бути звільнено на підставі п.п. «б» п. 1 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Проте відповідно до п. 240 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р., військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я.

До рапорту про звільнення №2722 від 17.04.2019 р. позивач додала виписку №1973 із медичної карти стаціонарного хворого травматологічного відділення від 16.04.2019 р. Відповідно до рішення госпітальної ВЛК в/ч НОМЕР_5 позивача визнано обмежено придатною до військової служби, протипоказані роботи із підйому вантажів та носіння статутного взуття.

Відповідно до п.п. б п.2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час або обмежену придатність у воєнний час, за винятком випадків, визначених положеннями про проходження громадянами України військової служби.

Як вбачається із рішення ВЛК, позивача не визнано непридатною до військової служби в мирний час або обмежено придатною у воєнний час. Відповідно до п. 90 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р., військовослужбовців, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі і визнані військово-лікарською комісією за станом здоров`я обмежено придатними до військової служби, переміщують з посад, що вони займають, на інші посади, на яких вони можуть виконувати обов`язки військової служби з урахуванням стану здоров`я.

Таким чином, у відповідача відсутні правові підстави для звільнення позивача з військової служби за станом здоров`я.

Рішення про дальше проходження військової служби військовослужбовцями, які визнані обмежено придатними до проходження військової служби в мирний час, приймає посадова особа, до чиєї номенклатури призначення належить посада, яку займає військовослужбовець на підставі відповідних клопотань. Жодних клопотань від позивача щодо її звільнення у зв`язку з обмеженою придатністю не надходило.

Згідно з п.11.8. Наказу Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України» №333 від 26.05.2014 р. оригінали (перші примірники) наказів по особовому складу зберігаються в кадрових органах, які видали ці накази.

Інші примірники наказів або витяги з них обов`язково висилаються до кадрових органів, які ведуть персональний, штатно-посадовий облік офіцерів, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, зазначених у наказах, і до військових частин за місцем їхньої служби. При цьому кадровий орган, який видав наказ, висилає відповідні примірники наказу або витяги з нього кадровим органам, які ведуть облік пойменованих військовослужбовців, а також підпорядкованим кадровим органам (на ступінь нижче) і безпосередньо військовим частинам, що комплектуються.

Отже, нормативно-правова база не містить вимоги щодо надання копії наказу по особовому складу позивачу.

Окрім того, відповідно до п. 243 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р., після видання наказу про звільнення військовослужбовця з військової служби підстава звільнення зміні не підлягає, якщо при звільненні не допущені порушення законодавства і не виникли нові обставини, пов`язані зі звільненням.

Щодо визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 №119 від 18.04.2019 р. (по стройовій частині) суд має зазначити, що відповідно до абз. 1 п. 2.9. Наказу Міністра оборони України «Про затвердження Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України» №333 від 26.05.2014 р., виключення зі списків особового складу військової частини проводиться наказом по стройовій частині в такі строки:

осіб, звільнених з військової служби, призначених для проходження військової служби до інших військових частин (у тому числі направлених на навчання за кордоном строком понад один рік і на посади національного контингенту), зарахованих на навчання до військових навчальних закладів, обраних народними депутатами України, відряджених до органів, установ і організацій із залишенням на військовій службі, а також направлених для проходження військової служби до інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - інші військові формування), - з дня вибуття.

Згідно з п. 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 р., після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Відповідно до вимог «Інструкції з діловодства у Збройних Силах України», затвердженої Наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 р. № 124, позивачу 18.04.2019 р. службою діловодства перед виключенням її зі списків особового складу частини після видання наказу про звільнення військовослужбовця (працівника) був наданий обхідний лист. У встановлені строки позивач підписала цей лист у посадових осіб служб забезпечення військової частини.

Згідно з 2.9.10.3. «Інструкції з діловодства у Збройних Силах України», затвердженої Наказом Генерального штабу Збройних Сил України 07.04.2017 № 124, підписаний обхідний лист керівниками служб забезпечення є підтвердженням для командира військової частини про відсутність заборгованостей у військовослужбовця, тому підстав не видавати наказ по стройовій частині у відповідача не було.

Що стосується твердження позивача, що з нею не було здійснено розрахунку при звільненні, то в матеріалах справи міститься довідка №2522 від 18.072019 року, згідно якої солдат ОСОБА_1 звільнена та розрахована у повному обсязі.

Нараховане грошове забезпечення при звільненні:

військове звання 530,00 грн.(461,61 грн. за 18 днів квітня 2019 року);

посадовий оклад 2550,00 грн.(2220,97 грн. за 18 днів квітня 2019 року);

надбавка за вислугу років 25% (670,65 грн. за 18 днів квітня 2019 року);

надбавка за особливості проходження служби 65% (2179,60 грн. за 18 днів квітня 2019 року);

премія 150% (3331,46 грн. за 18 днів квітня 2019 року);

компенсація за 8 днів не використаної відпустки - 2714,00 грн.

На картковий рахунок позивачу було зараховано 11404.62 грн.

Відповідно до вимог абз. 3 п. 7 розділу І «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністра оборони України №260 від 07.06.2018 р., військовослужбовцям, які виключаються зі списків особового складу військової частини, грошове забезпечення виплачується до дня виключення включно. В наказах про виключення зі списків особового складу обов`язково зазначається про виплату одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Так, п.2 розділу І «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» №260 визначено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать:

посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать:

підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди; допомоги.

Крім того, відповідно до п. 7 Постанови КМУ «Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно» №178 від 16.03.2019 р., виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Міноборони, МВС, Мінінфраструктури, СБУ, Службі зовнішньої розвідки, Адміністрації Держприкордонслужби, Адміністрації Держспецзв`язку, Головному управлінню розвідки Міноборони та Управлінню державної охорони на відповідний рік.

Також згідно довідки №870 від 06.11.2019 р. позивачу була зарахована грошова компенсація за неотримане речове майно у розмірі 10968,51 грн.

Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що позивача було звільнено на підставі її особистої заяви у відповідності до п. «й» ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», згідно з вимогами «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України №1153/2008, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 27 листопада 2019 року.

Суддя (підпис) В.М. Олійник

Рішення не набрало законної сили

27 листопада 2019 року.

Суддя В.М. Олійник

Згідно з оригіналом.

Суддя В.М. Олійник