Справа № 420/4443/19
Суддя: Федусик А.Г.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/4443/19
Головуючий в 1 інстанції: Корой С. М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Федусика А.Г.,

суддів: Єщенка О.В. та Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року по справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС в Одеській області (далі ДФС в Одеській області) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 20 листопада 2018 року №Ф-14792-52.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 січня 2019 року позивачем було отримано вимогу ДФС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки), а 06 лютого 2019 року ним направлено до ДФС України скаргу на зазначену вимогу про сплату боргу (недоїмки). Позивач зазначає, що на його адресу протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання ДФС України вищевказаної скарги, не було надіслане поштою з повідомленням про вручення рішення про результати її розгляду, відтак він вважав, що скарга від 06 лютого 2019 року на вимогу про сплату боргу (недоїмки) є повністю задоволеною на його користь, але в подальшому йому стало відомо, що спірна вимога не скасована та передана на примусове виконання до виконавчої служби.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року у задоволені адміністративного позову було відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з даним рішенням суду ФОП подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та задовольнити позов повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її задоволення з огляду на таке.

Судом першої інстанції було встановлено, що 29 січня 2019 року позивачем було отримано вимогу про сплату боргу (недоїмки). Згідно даної вимоги позивачу нараховано до сплати суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 7371,54 грн.. 06 лютого 2019 року позивачем направлено до ДФС України скаргу на зазначену вимогу про сплату боргу (недоїмки).

Позивач зазначає, що на його адресу протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання ДФС України вищевказаної скарги, йому не було надіслане поштою з повідомленням про вручення рішення про результати її розгляду, відтак позивач вважав, що скарга від 06 лютого 2019 року на вимогу про сплату боргу (недоїмки) ДФС в Одеській області від 20 листопада 2018 року №Ф-14792-52 є повністю задоволеною на його користь.

В подальшому, 24 червня 2019 року державним виконавцем Тарутинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області позивачу було вручено постанову від 21 червня 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 59396500 про примусове виконання вимоги № Ф-14792-52-У виданої 20 листопада 2018 року

Не погоджуючись з вказаною вимоги № Ф-14792-52-У виданою 20 листопада 2018 року ФОП звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що скарга позивача на вимогу про сплату боргу (недоїмки) направлена на адресу ДФС України, що не відповідає приписам діючого законодавства. Крім того, суд зазначав, що предметом розгляду цієї справи є правомірність саме нарахування відповідачем єдиного внеску та складання вимоги про сплату боргу (недоїмки), а не бездіяльність чи дії відповідача щодо розгляду скарги позивача від 06 лютого 2019 року. Також суд зазначав, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються лише ті фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування і є пенсіонерами за віком, в той час як ФОП отримує пенсію за вислугу років.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції помилковими і такими, що не відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України.

Стосовно наявності правових підстав для прийняття відповідачем спірної податкової вимоги, колегія суддів зазначає таке.

Так, з відзиву на позов вбачається, що спірна вимога винесена за період 1-3 квартали 2018 року.

Положеннями статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі Закон, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно до ч.4 ст.4 Закону особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу (дана редакція чинна на підставі Закону України № 2148-VIII від 03 жовтня 2017 року).

З наведеного вбачається, що діючим законодавством передбачено три категорії осіб, які звільнені від сплати за себе єдиного внеску, а саме:

- особи, які отримують пенсію за віком;

- особи з інвалідністю;

- особи, які досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Так, положеннями статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності відповідного страхового стажу.

Отже, оскільки станом на 01 січня 2018 року позивачу вже виповнилося повних 65 років (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ), колегія суддів приходить до висновку про досягнення позивачем віку, після якого особа звільняється від сплати за себе єдиного внеску (в контексті даних спірних правовідносин та згідно ч.4 ст.4 Закону страховий стаж не має значення).

Доводи відповідача з приводу того, що позивач є адвокатом, тобто провадить незалежну професійну юридичну діяльність та отримує дохід від цієї діяльності, а тому у відповідності до п.5 ч.1 ст.4 Закону повинен сплачувати єдиний внесок, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки за положеннями ч.4 ст.4 Закону звільняються всі фізичні особи - підприємці (за умови досягнення відповідного віку), водночас, згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань займаючись основною діяльністю у сфері юстиції та правосуддя, позивач перебуває на податковому обліку саме як фізична особа - підприємець.

Стосовно порядку оскарження спірної вимоги колегія суддів зазначає таке.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що скарга позивача на вимогу про сплату боргу (недоїмки) направлена на адресу ДФС України, що не відповідає приписам діючого законодавства.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками та зазначає, що положеннями статті 25 Закону передбачено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску.

Орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов`язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

З аналізу вказаних норм можна дійти висновку, що Законом України передбачено оскарження вимоги про сплату недоїмки саме до вищестоящого податкового органу, яким в даному випадку є ДФС України.

Так, з матеріалів справи вбачається та не спростовано сторонами, що 29 січня 2019 року позивачем було отримано вимогу про сплату боргу (недоїмки) ДФС в Одеській області від 20 листопада 2018 року №Ф-14792-52. Згідно даної вимоги позивачу нараховано до сплати суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 7371,54 грн.

06 лютого 2019 року позивачем направлено до ДФС України скаргу на зазначену вимогу про сплату боргу (недоїмки), яку було отримано адресатом 11 лютого 2019 року (а.с.20).

Водночас, протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання ДФС України вищевказаної скарги, ФОП не було надіслане поштою з повідомленням про вручення рішення про результати її розгляду, тому з врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що вказана скарга від 06 лютого 2019 року на вимогу про сплату боргу (недоїмки) ДФС в Одеській області від 20 листопада 2018 року №Ф-14792-52 не була розглянута у встановленому вище порядку.

Посилання суду першої інстанції на "Порядок розгляду контролюючими органами скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу", затверджений наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2015 року за № 1124, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на пріоритетність Закону, який також регламентує питання оскарження податкової вимоги, над вказаним Порядком, який є підзаконним нормативним актом.

Крім того, вказаний порядок застосовується у випадку якщо скаржник вважає, що контролюючий орган саме у районі, місті (крім міста Києва), районі у місті, об`єднаний чи спеціалізований неправильно визначив суму недоїмки (п.1 Розділ ІІ Порядку), водночас, в даній справі спірна вимога винесена ДФС в Одеській області, тобто органом вищої ланки по відношенню до вказаних установ.

Також, слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Наведені висновки Європейського суду з прав людини, на думку колегії суддів, належать до застосування і в даних спірних правовідносинах. Колегія зазначає, що позивач оскаржив вимогу до найвищого органу в ланці органів податкової системи, а тому відмова в позові з тих підстав, що він повинен був оскаржити її до органу нижчої ланки (по відношенню до ДФС України) є проявом надмірного формалізму з боку суду першої інстанції.

Окрім іншого, доводи суду першої інстанції з приводу того, що предметом розгляду цієї справи є правомірність саме нарахування відповідачем єдиного внеску та складання вимоги про сплату боргу (недоїмки), а не бездіяльність чи дії відповідача щодо розгляду скарги позивача від 06 лютого 2019 року, колегія суддів вважає помилковими, оскільки не розгляд скарги у встановлю строки (1 місяць) прямим чином впливає на спірну податкову вимогу, а саме - унеможливлює її реалізацію.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позов задоволенню.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2019 року - скасувати.

Прийняти по справі постанову, якою позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Одеській області - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 20 листопада 2018 року №Ф-14792-52.

Стягнути з Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (65044, Одеська область, місто Одеса, ВУЛИЦЯ СЕМІНАРСЬКА, будинок 5, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІН НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять один), 00 грн..

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Федусик А.Г.
Судді Єщенко О.В. Шевчук О.А.