Справа № 420/808/19
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 листопада 2019 р.м. ОдесаСправа № 420/808/19
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.
П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Коваля М.П.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасувати рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №24 від 05.02.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач звернувся до органу міграційної служби із обґрунтованою заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Вважає, що його заява відповідає всім критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, міграційною службою безпідставно відмовлено в оформленні відповідних матеріалів, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

Сторони належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи. Апелянту неодноразово надсилались судові повістки за адресою, зазначеною ним у позові та апеляційній скарзі, проте до суду повернулись відповідні поштові відправлення. Водночас, згідно поданої міграційною службою інформації, апелянт не значиться у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства. Даних про зміну місця проживання чи перебування від апелянта не надходило.

З огляду на те, що від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи в порядку письмового провадження, апелянт відповідно до приписів ст.ст. 124, 127 КАС України вважається належним чином повідомленим про розгляд справи, представник позивача одержав виклик до суду засобами електронного зв`язку, проте у судове засідання не з`явились, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, уродженкою м. Кабул, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманка (суніт).

Позивач разом із сім`єю 28.06.2018 року легально виїхав з міста Кабул до м. Душанбе (Таджикистан) на підставі візи. У м. Душанбе проживав протягом 2 місяців. Авіасполученням легально на підставі візи вибув з м. Душанбе (Таджикистан) до м. Москва, де перебував близько 1 місяця. З м. Москва нелегально вибув в Україну автомобілем, де 16.09.2018 року перетнув кордон, прибув в м. Одеса.

21.01.2019 року позивач звернувся в Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області (а.с. 50-52, т. 2). 25.01.2019 року позивач подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 65-69, т. 2).

05.02.2019 року за результатами розгляду заяви та особової справи №2019OD0016 громадянина Афганістану ОСОБА_1 Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с. 123-136, т. 2).

Наказом заступника начальника Головного управління - начальника Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №24 від 05.02.202019 року відповідно до п.п. 4, 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п.п. 4.3, 4.4 Правил наказу МВС від 07.09.2011 року №649, приймаючи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області, стосовно матеріалів особової справи №2019OD0016 громадянки Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вирішено відмовити заявнику в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - громадянці Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 118, т. 2).

Повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №5/1-30 від 05.02.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач отримав 08.02.2019 року (а.с. 119-122, т. 2).

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, посилаючись на наявність обґрунтованих побоювань за своє життя та здоров`я у разі повернення до країни походження, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а наведені ним дані при зверненні із відповідною заявою не дають можливості встановити наявність у позивача обставин, за якими він міг отримати заявлений ним статус, йому правомірно було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, отже підстави для скасування оскаржуваного рішення та зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії відсутні.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано вірну оцінку правовим нормам, що регулюють спірні правовідносини, та суд дійшов вірного висновку про те, що особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Отже, особа, яка звертається із заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Під час вирішення спору, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно матеріалів особової справи, з моменту народження та до моменту виїзду з країни громадянської належності позивач проживав у м. Кабул, районі ОСОБА_2 та ніколи не змінював регіон свого постійного місця проживання (арк. 4 протоколу співбесіди від 29.01.2019 року). Легальний виїзд з Афганістану 28.06.2018 року до Таджикистану з використанням паспортного документу та таджицької візи, у послідуючому легальний виїзд із Таджикистану до РФ, свідчить про відсутність ймовірних переслідувань з боку державних агентів. Разом з тим, як стверджує позивач, у 2018 році він виїздив автомобільним таксі з м. Кабул до м. Кундуз, потім річкою до прикордонного пункту з Таджикистаном, а міст Шерхан Бандар перейшов пішки, потім направився автобусом до м. Душанбе, що свідчить про елемент вільного і тривалого виїзду (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 05.02.2019 року).

Про відсутність утисків з боку державних агентів свідчить безперешкодне оформлення 3-4 роки тому паспортного документу гр. Афганістану для виїзду за кордон з використанням заяви та тазкери у МВС, відділі видачі паспортів (арк. 4 протоколу співбесіди від 29.01.2019 року). Також позивач планує звернутись до дипломатичних представництв Афганістану на території України з метою оформлення нового паспортного документу гр. Афганістану, що свідчить про зацікавленість у подальшому користуванні захистом країни громадянської належності (арк. 4 протоколу співбесіди від 29.01.2019 року).

В матеріалах особової справи наявна інформація з приводу вибуття позивача у 2018 році з Афганістану до Індії разом із іншими членами родини (отримали індійську візу у Посольстві Індії в Афганістані), де з 2017 року проживає брат особи ОСОБА_3 . Протягом січня та лютого 2018 року вони перебували у м. Делі, де відвідували медичні установи з метою обстеження серця через погане самопочуття. Відсутність мовного бар`єру та вільне пересування свідчать про перспективу подальшої можливості перебування в Індії. Зокрема, брат ОСОБА_4 навчається та займається продажем авіаквитків у м. Делі, що є підставою для сумісного проживання та фінансового забезпечення (арк. 5 протоколу співбесіди від 29.01.2019 року).

Позивач не обґрунтував належним чином неможливість вибуття з Афганістану до Індії, враховуючи географічну близькість, відсутність мовного бар`єру, наявність проживання близького родича (арк. 7 протоколу співбесіди від 29.01.2019 року).

Стосовно ситуації з близькими родичами, то на території Батьківщини, у м. Кабул, районі ОСОБА_5 не залишилось проживати нікого з близьких. Разом з тим, під час сумісного перебування в Афганістані разом із членами родини, позивач місце постійного проживання не змінював, від військового конфлікту не постраждав, родина мала і має станом на теперішній час у власності будинок та квартиру, що свідчить про належні умови проживання у випадку повернення позивача до країни громадянської належності (арк. 6 протоколу співбесіди від 29.01.2019 року).

Разом із тим, щодо умов проживання, то зі слів позивача подача електроенергії була періодична, газ у балонах, вода та Інтернет через мобільні телефони наявні, що свідчить про наявність доступу до кола необхідних умов першочергової необхідності у випадку повернення до Афганістану та подальшого проживання разом з іншими членами родини. Стосовно наявності доступу до роботи та освіти, зазначено, що батько позивача працював інженером по зв`язку в охороні Президента Афганістану, матір працювала вчителем у школі "Чаркалай Вазір Абад", сестра займалась підготовкою вдома до подальших іспитів (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 05.02.2019 року).

Позивач працював протягом 2016 року - червня 2018 років вчителем математики у приватній школі "Ехтемад №4" (арк. 6 протоколу співбесіди від 29.01.2019 року). Близькі родичі позивача користувались ринками, медичними закладами та органами державної влади в країні громадянської належності у випадку необхідності (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 05.02.2019 року).

Нурі ОСОБА_6 повідомила, що була цілком задоволена рівнем свого життя в Афганістані, у неї не були порушені право на освіту, медицину, працевлаштування, свободу слова, вільне пересування на Батьківщині (арк. 6 протоколу співбесіди від 29.01.2019 року).

Факти усних погроз на адресу позивача від представників угрупування "Талібан" (арк. 1 додаткового протоколу співбесіди від 05.02.2019 року) жодним чином не підтверджені.

У позивача не виникало жодних проблем або труднощів під час роботи вчителем математики (арк. 7 протоколу співбесіди від 29.01.2019 року), після зупинення талібами він відвідав приватну школу лише 1 раз з метою повернення журналу класного керівника (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 05.02.2019 року).

Разом з тим, твердження суттєво відрізняються від тверджень сестри ОСОБА_7 , яка вказала, що її сестра ОСОБА_8 продовжувала надалі відвідувати та працювати у школі, до якої їздила автомобілем (арк. 4 протоколу співбесід від 01.02.2019 року), що ставить під сумнів твердження позивача.

Відповідно до проаналізованої інформації, позивач ніколи не змінював адресу свого постійного місця проживання у м. Кабул, окрім тимчасового переїзду з квартири у районі ОСОБА_5 до приватного будинку у районі Кассаба. Позивач не був жертвою нападів талібів та не зазнавав фізичного насильства з їхнього боку.

В матеріалах справи містяться пояснення позивача, за якими одного разу його зупинили двоє людей та словесно передали батькові: "Нехай він виконає всі наші вимоги, якщо він не виконає то заберемо тебе з собою" (арк. 3 анкетування від 25.01.2019 року, арк. 6 протоколу співбесіди від 29.01.2019 року). Разом з тим, позивач повідомив про три візити представників угрупування "Талібів" до квартири у районі ОСОБА_5 .

Також з матеріалів особової справи вбачається, що позивач мав вільний доступ до кола необхідних установ та організацій Афганістану, вільне курсування районами столиці, можливість офіційного працевлаштування та легального виїзду.

Натомість, позивач не зміг належним чином обґрунтувати причину неможливого подальшого проживання у приватному будинку Касаба, який знаходиться на далекій відстані від району ОСОБА_5 , де родина проживала, мотивуючи це тим, що таліби знайдуть їх повсюди (арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 05.02.2019 року). Разом з тим, усі члени родини продовжували перебувати в Афганістані, батько та матір працювали до останнього дня перед виїздом, що свідчить про відсутність реальної загрози на Батьківщині (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 05.02.2019 року).

Також, з матеріалів особової справи вбачаються численні розбіжності у заяві, анкетуванні та протоколах співбесід з приводу осіб, які ймовірно погрожували позивачу. Так, під час анкетування від 25.01.2019 позивач вказав невідомих (невстановлених) осіб, а під час проведення співбесід від 29.01.2019 року та 05.02.2019 року вказав на представників угрупування "Талібан" або "ДАЄШ", інформація відома від батька (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 05.02.2019 року). Позивач не зміг належним чином обґрунтувати небезпеку, яка чекає його у випадку повернення до Афганістану: незважаючи на усні пропозиції з приводу "співробітництва" батьку із угрупуванням "Талібан", три візити до будинку, під час двох візитів батьком були відчинені двері талібам та відбувалось спілкування, позивачка разом із іншими членами родини виїхала за межі Афганістану не відразу, батько та матір продовжували відвідувати свої робочі місця, після останнього візиту до будинку, коли не було відкрито двері талібам, у членів родини не виникло конкретних подальших актів загрози від угрупування "Талібан" та при цьому члени родини продовжували займатись буденними справами, що вказує на сумнівність існування загрози (арк. 3 додаткового протоколу співбесіди від 05.02.2019 року).

Разом з тим, позивачка вказала, що під час третього візиту талібів до будинку, коли батько не відкрив їм двері він не спілкувався з ними, усі члени родини сиділи тихо вдома. Зі слів позивача, таліби перебуваючи у помешканні, не чіпали особу (вона разом із сестрою сиділа в іншій кімнаті), не завдали фізичної шкоди ані їй, ані іншим членам родини (арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 05.02.2019 року).

Водночас, судом першої інстанції вірно враховано, що позивач виїхав з території Афганістану легально на підставі візи з м. Кабул до м. Душанбе (Таджикистан), де легально перебував 50 днів, та в подальшому легально на підставі візи авіарейсом Душанбе-Стамбул (де перебували 12 год.) Москва потрапив на територію Російської Федерації, де також легально перебував протягом 3-х тижнів, тобто згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивач знаходилася в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Разом з цим, потрапивши на територію України 16 вересня 2018 року, позивач звернувся до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 21 січня 2019 року, тобто більше ніж через чотири місяці.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дані звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Водночас, як свідчать матеріали особової справи, позивач ніколи не брав участі в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи релігійної меншості.

У зв`язку із чим, суд першої інстанції вірно вважав обґрунтованими висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факт переслідувань в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація не містить обґрунтованих, достовірних та несуперечливих відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто або членів її сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування об`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення даних спорів.

Згідно із ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи викладене, оскільки під час звернення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, а доводи позивача є очевидно не переконливими, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з урахуванням всіх обставин у справі дійшов вірного висновку про правомірність оскаржуваного рішення органу міграційної служби та відсутність підстав для зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути заявлене позивачем питання з приводу надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції повною мірою з`ясовані обставини справи, висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

М.П. Коваль