Справа № 640/4191/19
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/4191/19 Суддя першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Міністерства юстиції України та ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) на прийняте у порядку спрощеного позовного провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) до Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Відповідач, Мін`юст України) про:

- визнання протиправною бездіяльності Відповідача щодо ненадання публічної інформації за запитом;

- зобов`язання Мін`юсту України надати ОСОБА_2 повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту;

- відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Відповідача.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.08.2019 року позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо ненадання публічної інформації за запитом ОСОБА_2 від 18.01.2019 року;

- зобов`язано Мін`юст України надати ОСОБА_2 інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту від 18.01.2019 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При цьому, задовольняючи позовні вимоги в частині, суд першої інстанції виходив з того, що право особи на доступ до публічної інформації включає не лише право на її отримання, а також і право на своєчасне її отримання. Крім того, суд підкреслив, що особливості адміністрування суб`єктом владних повноважень власного офіційного інтернет ресурсу не відміняють обов`язок останнього надавати створену ним публічну інформацію. Окремо суд зауважив, що наявні у матеріалах справи докази не містять підтвердження направлення Мін`юстом України на адресу ОСОБА_2 відповіді.

Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд підкреслив, що будь-яких належних і допустимих доказів завдання Позивачу моральної шкоди матеріали справи не містять.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. Свої доводи обґрунтовує тим, що судом не було досліджено предмет звернення Позивача та характер запитуваної інформації, не звернуто уваги, що запитуване роз`яснення відноситься до компетенції органу, що забезпечує формування державної політики у сфері праці та соціальної політики, а також не враховано втрату актуальності таким роз`ясненням. Крім того, наголошує, що покладення на Мін`юст України обов`язку з надання повної інформації є втручанням у дискреційні повноваження даного органу.

Після усунення визначених в ухвалі від 11.10.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.11.2019 року.

Крім того, вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його частково і доповнити рішення суду, включивши до мотивувальної частини таке:

«Визнати протиправними дії Міністерство Юстиції України, які полягають у несвоєчасному розгляді клопотання від 12.02.2019 р.

Відшкодувати Апелянту ( ОСОБА_2 ) моральну та фізичну шкоди завданою Міністерством Юстиції України, що призвело до погіршення та втратити працездатності Апелянта в наслідок порушення положень ст. ст. 3, 8, 34, 40, 56 Конституції України, Закону України «Про звернення громадян», Закону України «Про доступ до публічної інформації» та положень ст. ст. 8, 10, 13, 14, ст. 41, пункту 1 ст. 46 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод».

Свою позицію обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не було враховано порушення Відповідачем також вимог Закону України «Про звернення громадян», а також Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і Конституції України, що виявилося у ненаданні відповіді на клопотання від 12.02.2019 року. Підкреслює, що тривале неотримання відповіді на заяву і запит зумовило заподіяння Позивачу моральних страждань, які негативно відобразилися на здоров`ї ОСОБА_2 , а відтак суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в указаній частині. Аналогічні за своїм змістом доводи щодо необґрунтованості судового рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди наведені й в апеляційній скарзі ОСОБА_3 , що надійшла до суду апеляційної інстанції 22.11.2019 року.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.11.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 27.11.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерства юстиції України Позивач просить повністю відмовити в її задоволенні. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом було вірно вказано на відсутність доказів направлення ОСОБА_2 відповіді на запит про надання публічної інформації, а також наявність у Відповідача обов`язку надати таку інформацію Позивачу.

У судовому засіданні Позивач доводи апеляційної скарги підтримав та просив суд її вимоги задовольнити повністю, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги Відповідача. Крім того, зазначив, що належною для розгляду є апеляційна скарга, в якій містяться вимоги про доповнення рішення суду першої інстанції.

Представник Мін`юсту України наполягав на задоволенні вимог власної апеляційної скарги та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .

Заочним рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 25.01.2007 року №2-895/07, яке набрало законної сили 06.02.2007 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 позбавлено батьківських прав у відношенні неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач засобами поштового зв`язку звернувся до Відповідача із запитом від 18.01.2019 року про надання публічної інформації, в якому просив надати роз`яснення Міністерства юстиції України від 13.07.2011 року «Щодо соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із їх числа».

Відповідь на запит позивач просив надіслати на адресу: АДРЕСА_1 «з » , гуртожиток, або повідомити по вказаному в запиті номеру телефону (а.с. 15-16).

Вказаний запит отримано Відповідачем 21.01.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №997 (а.с. 22), а також реєстраційно-контрольною картою №ПІ- Б-71 (а.с. 68).

Оскільки станом на 15.03.2019 року відповіді на вказаний запит Позивачем отримано не було, останній звернувся до суду із вказаним позовом.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 1, 5, 12, 14, 20, 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а також положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і Конституції України, прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині, що стосується ненадання публічної інформації на запит з огляду на підтвердження відповідних обставин матеріалами справи. Крім того, суд зауважив на відсутності доказів заподіяння Позивачу моральної шкоди, що має своєм наслідком відмову у задоволенні даної частини позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Закон України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон) визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Приписи ч. 1 ст. 10 Закону визначають, що кожна особа має право: 1) знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; 2) доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; 3) вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; 4) на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; 5) на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом.

Частиною 3 вказаної статті Закону закріплено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Положення ст. 12 Закону визначають, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Пунктом 1 частини 1 статті 13 Закону передбачено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Як було вірно зазначено судом першої інстанції, аналіз змісту Положення про Міністерства юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року №395/2011, яке втратило чинність, а також Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228, Міністерство юстиції України є органом, що виконує делеговані державою повноваження, а відтак в силу п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону є розпорядником інформації, пов`язаної з виконанням своїх повноважень.

При цьому, Окружним адміністративним судом міста Києва правильно наголошено на тому, що 13.07.2011 року Мін`юстом України складено роз`яснення «Соціальний захист дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», який станом на момент розгляду судом першої інстанції був чинним, що підтверджувалося відомостями з офіційного інтернет-сайту Верховної Ради України.

Зі змісту п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону випливає, що розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

За правилами статті 5 Закону доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

Вимоги до запиту про надання публічної інформації, а також підстави для відмови в його задоволенні регламентовані положеннями ст. ст. 19, 22 Закону відповідно. При цьому, у частині 2 статті 22 Закону прямо передбачено, що відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.

З огляду на зміст статті 23 Закону, якою регламентовано питання права особи на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації, суд першої інстанції прийшов до повністю вірного висновку, що право особи на доступ до публічної інформації включає в себе не лише право на отримання відповідної інформації, а й право на своєчасне її отримання.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, у відповідь на запит Позивача від 18.01.2019 року Відповідачем 25.01.2019 року було підготовлено лист №3006/ПІ-Б-71/7, в якому зазначено, що роз`яснення «Соціальний захист дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», яке розміщено на офіційному веб-сайті Мін`юсту України, вилучено як таке, що є неактуальним (а.с. 69).

Проте, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що вилучення такого документу з офіційної інтернет-сторінки Міністерства з підстав, як останнє зазначає «втрати актуальності», не може мати своїм наслідком обмеження права особи на її отримання у порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Крім іншого, як вірно підкреслив суд першої інстанції, надані Відповідачем документи, зокрема, витяг з журналу обліку вихідної кореспонденції (а.с. 70), не підтверджують направлення складеного Мін`юстом України листа від 25.01.2019 року №3006/ПІ-Б-71/7, оскільки в ньому відсутні відомості щодо адреси направлення листа та відтиску штампу органу поштового зв`язку про прийняття поштової кореспонденції до відправлення.

Поряд з цим, судова колегія вважає за необхідне зауважити, що даний витяг з журналу обліку вихідної кореспонденції датований 29.01.2019 року, що, у свою чергу, свідчить, що згаданий лист-відповідь готувався до відправлення поза межами встановленого ч. 1 ст. 20 Закону п`ятиденного строку.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що у межах спірних правовідносин мала місце протиправна бездіяльність Мін`юсту України, яка отримала свій вияв у ненаданні протягом встановленого Законом строку відповіді на запит ОСОБА_2 про доступ до публічної інформації у формі роз`яснення від 13.07.2011 року, яке, з огляду на правовий статус Позивача, безпосередньо стосується його прав. Допущення суб`єктом владних повноважень відповідної бездіяльності, на обґрунтоване переконання суду першої інстанції, свідчить про необхідність покладення на Мін`юст України обов`язку із надання ОСОБА_2 повної інформації на запит останнього від 18.01.2019 року.

При цьому посилання Відповідача в апеляційній скарзі на те, що встановлення відповідного обов`язку Міністерству юстиції України є втручанням у дискреційні повноваження останнього, судовою колегією оцінюється критично.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У межах даної справи суд судова колегія вважає, що повноваження Мін`юсту України не є дискреційними, адже Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Аналогічна за змістом позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі № 208/8402/14-а та від 29.03.2018 року у справі № 816/303/16.

Матеріали справи та обставини, встановлені у ході апеляційного перегляду оскаржуваного рішення суду, свідчать, що бездіяльністю Відповідача фактично відмовлено Позивачу у доступі до публічної інформації у визначений чинним законодавством строк. Натомість, у ході судового розгляду даної справи було встановлено, що запитувана Позивачем інформація належить до публічної, створена Відповідачем, а тому повинна бути надана у повному обсязі.

Судовою колегією враховується, що за правилами ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Зі змісту наведених норм випливає, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому судовою колегією враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.

Отже, покладення на Відповідача обов`язку надати на запит Позивача повну інформацію не може вважатися втручанням у дискреційні повноваження міністерства.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) про те, що судом першої інстанції не було враховано порушення Мін`юстом України положень Закону України «Про звернення громадян» в частині нерозгляду клопотання останнього від 05.02.2019 року про стан розгляду запита та заяви (а.с. 17-21), судова колегія вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Крім того, з огляду на те, що відповідні позовні вимоги не заявлялися до суду першої інстанції, то, в силу ч. 5 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Щодо заявлених вимог про стягнення матеріальної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю Відповідача, судова колегія вважає за необхідне вказати на таке.

За правилами Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Обов`язок доказування в адміністративному процесі встановлений статтею 71 КАС України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Оскільки Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з Відповідача моральної шкоди, підкресливши при цьому, що матеріали справи доказів її завдання Позивачу внаслідок ненадання відповіді на запит про надання публічної інформації не містять. Не можуть вважатися такими доказами і надані до суду апеляційної інстанції висновок лікарсько-консультативної комісії №410 від 15.10.2019 року, виписка з медичної картки стаціонарного хворого від 11.10.2019 року №1357, висновок від 11.10.2019 року №244, наказ від 18.10.2019 року №2120 та довідка про тимчасову непрацездатність від 03.09.2019 року №3911, оскільки відповідні документи складені після прийняття рішення судом першої інстанції у даній справі, а відтак не можуть спростовувати правильність його висновків щодо необґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційних скаргах доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України та ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено « 27» листопада 2019 року.