Справа № 420/6241/19
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6241/19
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Цандура М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року про відмову у забезпеченні позову (суддя Стефанов С.О., повний текст рішення складений 24 жовтня 2019 року) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до призовної комісії Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про визнання неправомірним та скасування рішення про призов на строкову військову службу,-

В С Т А Н О В И В:
22 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до призовної комісії Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення призовної комісії Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про призов ОСОБА_1 на строкову військову службу.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 також надав заяву про забезпечення позову (вхід. №38958/19 від 22.10.2019 року), у якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення призовної комісії Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про призов ОСОБА_1 на строкову військову службу.

В обґрунтування заяви позивач зазначає, що 10.10.2019 року він отримав повістку про призов на строкову військову службу із зарахуванням в команду №29. У відповідності до вказаної повістки заявнику запропоновано 24.10.2019 року о 09 год. 00 хв. з`явитися для відправлення на збірний пункт за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивач посилається на те, що 16.10.2019 року він звертався до відповідача з заявою про надання відстрочки від проходження строкової військової служби для продовження професійної діяльності, однак 21.10.2019 року відповідач відмовив заявнику у задоволенні вказаної заяви. Таким чином позивач вважає, що у разі невжиття заходів забезпечення позову існує очевидна небезпека заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справи.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у задоволенні вказаної заяви ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на неправильне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нову ухвалу про задоволення його заяви в повному обсязі.

Так, Апелянт/позивач в тому числі зазначає, що при невжитті судом заходів забезпечення позову існує очевидна небезпека заподіяння шкоді його правам та інтересам до ухвалення рішення в адміністративній справі, та є очевидні ознаки протиправності рішення суб`єкта владних повноважень, а саме, у майбутньому у випадку задоволення позовних вимог буде неможливо виконати рішення суду.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подавав.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС Україна неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справа розглянута апеляційним судом за їх відсутністю на підставі ч. 4 ст. 229 КАС України, тому фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач в заяві про забезпечення позову посилається, зокрема на те, що рішення призовної комісії Київського районного центру комплектування та соціальної підтримки про призов ОСОБА_1 на строкову військову службу є протиправним, оскільки заявник має право на відстрочку від призову на військову службу.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано жодних доказів на підтвердження того, що у разі невжиття таких заходів буде неможливим виконати судове рішення.

Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб-позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі. Метою застосування заходів забезпечення позову є, перш за все, захист прав позивача до ухвалення рішення у справі.

За змістом ст. 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову та доведеності належними доказами обставин, на які посилається заявник в заяві; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже, суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи наявна хоча б одна з вищенаведених обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи з забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

За своєю суттю інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є інститутом попереднього судового захисту. Метою його запровадження є гарантування виконання рішення суду у випадку задоволення позову за існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі.

Доведення наявності зазначених підстав або принаймні однієї з них, з точки зору процесуального закону, є необхідною передумовою для вжиття судом заходів до забезпечення позову у разі їх вжиття за клопотанням позивача.

Із наведеного випливає, що вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має пересвідчитись, що надані докази та доводи позивача переконливо свідчать про наявність підстав для забезпечення позову.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або неможливість захисту цих прав, свобод та інтересів без вжиття таких заходів чи необхідність докладання значних зусиль та витрат для їх відновлення, як підстава для забезпечення адміністративного позову, полягає в тому, що на момент подання такого позову у позивача наявні обґрунтовані підстави, підтверджені належними та допустимими доказами, вважати можливим настання юридичних фактів, які призведуть до порушення його прав та законних інтересів.

До вирішення справи по суті суд може застосувати заходи забезпечення позову. Забезпечення позову - це надання позивачеві тимчасової правової охорони його прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, до вирішення спору судом та набрання рішенням суду законної сили. Заходи забезпечення позову є втручанням суду у спірні правовідносини, тому вони повинні застосовуватися судом з підстав та в порядку, прямо передбаченому законом.

Отже, виходячи із наведеного, у випадку звернення сторони із вимогою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із такою вимогою.

З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

При цьому забезпечуватись можуть лише матеріально-правові вимоги позивача. Отже будь-які інші вимоги, які не становлять або не будуть становити предмет спору, в межах конкретного спору забезпеченими бути не можуть.

Верховним Судом України у постановах від 18 січня 2017 року у справі №6-2552цс-16, від 24 травня 2017 року у справі №6-640цс-17, Верховним Судом у постанові від 11 липня 2018 року у справі №509/5216/13-ц вже висловлювалась правова позиція, відповідно до якої забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Як правильно враховано судом першої інстанції, забезпечення позову має на меті запобігти, по-перше, збігу обставин, за умови яких позитивне судове рішення буде не виконуваним або його виконання потребуватиме значних зусиль.

Разом з тим, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позивачем у вказаній заяві не доведено обставини, які б вказували на очевидну протиправність оскаржуваного рішення призовної комісії Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про призов ОСОБА_1 на строкову військову службу та підстав, які б унеможливили захист прав, свобод та інтересів позивача без вжиття заходів забезпечення позову чи утруднювали б відновлення таких прав при виконанні рішення у межах заявлених позовних вимог.

При цьому, судом першої інстанції вірно зазначено, що забезпечивши позов шляхом зупинення дії рішення призовної комісії Київського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки про призов ОСОБА_1 на строкову військову службу, суд фактично ухвалить рішення без розгляду справи по суті, оскільки завчасно надасть оцінку правомірності та законності оскаржуваного рішення.

Крім того, апеляційний суд, як і суд першої інстанції вважає, що тільки під час розгляду справи суд повинен, виходячи з конкретних доказів, оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» №2 від 06.03.2008 року.

Також, у заяві про забезпечення позову не йдеться про ефективний захист порушених прав, за захистом яких позивач звернувся до суду. З огляду на це відсутні підстави забезпечення позову, передбачені у п. 1 ч. 2 ст. 150 КАС України.

Крім того, жодного доводу на обґрунтування того, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити чи ускладнити виконання судового рішення згідно п. 1 ч. 2 ст. 150 КАС України позивач у заяві про забезпечення позову не навів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні питання, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 292, 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 2 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов

Повний текс постанови складено та підписано суддями 27 листопада 2019 року