Суддя: Золотніков Олександр Сергійович
Дата ухвалення: 2019-10-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2019 року

м. Київ

Провадження № 11-4сап19

Велика Палата Верховного Суду у складі:

головуючого Князєва В. С.,

судді-доповідача Золотнікова О. С.,

суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,

за участю секретаря судового засідання Сороки Л. П.,

учасники справи:

представник скаржника - Мартиненко А. В.,

представник Вищої ради правосуддя - Цуцкірідзе І. Л.,

розглянула в судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) від 29 листопада 2018 року № 3653/0/15-18, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 11 липня 2018 року № 2247/3дп/15-18, і

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст скарги та її обґрунтування

1. 28 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою на рішення ВРП від 29 листопада 2018 року № 3653/0/15-18 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 липня 2018 року № 2247/3дп/15-18 про притягнення судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності».

2. На обґрунтування скарги ОСОБА_1 вказав, що:

- ВРП не зазначила норму процесуального закону, що містила обов`язок, який не виконав суддя ОСОБА_1. під час вирішення питання про відкриття провадження у цивільній справі № 369/10754/15-ц, тоді як суддя переконався у підсудності справи на підставі паспорта відповідача, виконав вимогу про направлення запиту та відкрив провадження у справі в строк, визначений законом;

- не відповідають дійсності та чинному на той час законодавству висновки ВРП та її дисциплінарного органу про те, що суд під час вирішення питання про забезпечення позову в цивільній справі про стягнення заборгованості повинен використовувати оригінали письмових доказів і встановити наявність грошового зобов`язання, невиконаного боржником, оскільки встановлення цих обставин відбувається на етапі ухвалення рішення по суті, а не на етапі забезпечення позову;

- ВРП взяла до уваги матеріали та факти, отримані в результаті розгляду декількох скарг на суддів, які так чи інакше приймали рішення стосовно предмета спору в цивільній справі, однак не здійснила аналізу з погляду того, які документи були в розпорядженні судді ОСОБА_1. на момент вирішення того чи іншого питання;

- не зазначивши про порушення суддею конкретних вимог процесуального закону та оцінивши виключно на власне переконання співмірність забезпечення позову, ВРП здійснила втручання у дискреційні повноваження судді, що виходить за межі її повноважень та не може бути підставою для притягнення судді до відповідальності;

- всупереч висновкам ВРП, ухвали про забезпечення позову, постановлені суддею ОСОБА_1 в інших цивільних справах, не вказують на відступ судді від своєї практики розгляду заяв про забезпечення позову, оскільки прийняті за інших умов, аніж під час розгляду заяви ОСОБА_2 у цивільній справі № 369/10754/15-ц;

- не відповідає дійсності та є помилковим висновок ВРП про те, що неспівмірність застосованих заходів забезпечення позову, допущена суддею вже після того, як дисциплінарним органом було констатовано аналогічне порушення стосовно того самого об`єкта нерухомості, свідчить про умисність порушення, допущеного суддею ОСОБА_1., оскільки рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС) прийнято 07 липня 2016 року, а ухвалу винесено суддею 05 жовтня 2015 року.

3. Скаржник також зазначив, що ВРП порушила основоположний принцип щодо заборони подвійного притягнення до відповідальності, оскільки одні й ті ж самі факти стали підставою для здійснення чотирьох кваліфікацій у межах одного дисциплінарного провадження, з яких неможливо встановити, за який проступок застосовано до судді дисциплінарне стягнення.

4. На думку ОСОБА_1 , залишення ВРП без змін рішення її Третьої Дисциплінарної палати порушує конституційний принцип та гарантії презумпції невинуватості, що у свою чергу є грубим порушенням прав скаржника та матиме наслідком негативний вплив на його ділову репутацію та подальшу кар`єрну діяльність. При цьому ВРП також порушила право судді взяти участь у розгляді його скарги на рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП.

5. Крім того, скаржник зазначив, що ВРП безпідставно та необґрунтовано стверджує про начебто умисний характер порушень, допущених ним при вжитті заходів забезпечення позову в цивільній справі № 369/10754/15-ц, унаслідок яких порушено право власності Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») на особливо цінне нерухоме майно, оскільки такі висновки ВРП повністю спростовуються як матеріалами дисциплінарного провадження, так і обставинами вказаної цивільної справи. При цьому під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову суддя ОСОБА_1 виходив із наявності доказів, що містилися в матеріалах справи, та в силу чинних на той час законодавчих приписів був позбавлений можливості перевірити їх достовірність.

6. З огляду на викладене ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення ВРП протиправним і таким, що підлягає скасуванню.

Позиція інших учасників справи

7. 26 березня 2019 року ВРП подала до Великої Палати Верховного Суду відзив на скаргу, у якому вказала, що оскаржуване рішення прийнято повноважним складом ВРП та підписано всіма її членами, які брали участь у його ухваленні, підстави та мотиви прийняття такого рішення наведені безпосередньо у його тексті.

8. ВРП вважає безпідставними доводи скаржника про те, що відмова перенести засідання є порушенням його прав на особистий захист своїх інтересів, оскільки на підставі частини четвертої статті 49 та частини дев`ятої статті 51 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон

№ 1798-VIII) повторна неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду дисциплінарної справи за його відсутності.

9. Крім того, ВРП зазначає, що направлення судді Волчку А. Я. оскаржуваного рішення лише 18 грудня 2018 року не перешкодило йому звернутися до Великої Палати Верховного Суду зі скаргою.

10. За результатами розгляду дисциплінарної справи ВРП та її дисциплінарний орган дійшли обґрунтованого висновку про те, що при розгляді цивільної справи № 369/10754/15-ц суддя ОСОБА_1. необ`єктивно та несправедливо, всупереч присязі судді здійснив дії, спрямовані на порушення основоположного права людини - права власності на майно особливо великої вартості, при цьому діям судді лише надано форму правосуддя.

11. З огляду на це застосування до скаржника дисциплінарного стягнення у виді внесення подання ВРП про звільнення його з посади є пропорційним вчиненому дисциплінарному проступку й відповідає вимогам статті 109 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VІІІ).

12. У зв`язку з викладеним ВРП просить відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1

Обставини, установлені матеріалами справи

13. Указом Президента України від 19 серпня 1997 року № 856/97 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 . призначено на посаду судді Києво-Святошинського районного суду Київської області строком на п`ять років. Постановою Верховної Ради України від 28 листопада 2002 року № 334-ІV «Про обрання суддів» ОСОБА_1. обрано на посаду судді цього ж суду безстроково.

14. 02 лютого 2018 року до ВРП із ВККС надійшли скарги ПАТ «Укрсоцбанк», подані через адвокатів Тараненка А. І. та Ткачука О. В., на дії судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1., у яких зазначалося про істотне порушення суддею норм процесуального права під час здійснення правосуддя у справі № 369/10754/15-ц та постановлення ухвали суду від 05 жовтня 2015 року про забезпечення позову, що призвело до порушення права ПАТ «Укрсоцбанк» розпоряджатися належним йому нерухомим майном. У зв`язку із цим у скаргах ставилося питання про притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

15. Протоколами автоматизованого розподілу матеріалів між членами ВРП вказані скарги передано члену ВРП ОСОБА_4 для проведення перевірки.

16. За результатами попередньої перевірки відомостей, викладених у скаргах ПАТ «Укрсоцбанк» щодо наявності підстав для відкриття дисциплінарної справи стосовно судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 ., член Третьої Дисциплінарної палати ВРП Мірошниченко А. М. склав висновок від 27 лютого 2018 року з пропозицією відкрити дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 .

17. Третя Дисциплінарна палата ВРП ухвалою від 28 лютого 2018 року № 650/3дп/15-18 відкрила дисциплінарну справу стосовно судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1.

18. Рішенням Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 11 липня 2018 року № 2247/3дп/15-18 суддю Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді внесення подання ВРП про звільнення його з посади судді.

19. Під час розгляду дисциплінарної справи Третя Дисциплінарна палата ВРП установила, що 02 жовтня 2015 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Проект-А» (далі - ТОВ «Проект-А») про стягнення заборгованості в сумі 15 млн грн. Разом із позовною заявою ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову.

20. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2015 року справі присвоєно № 369/10754/15-ц (провадження № 2/369/4714/15) та передано на розгляд судді Волчку А. Я.

21. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 19 листопада 2015 року.

22. Цього ж дня суддя ОСОБА_1. виніс ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, якою наклав арешт на будівлю адміністративно-побутового комплексу (літера «С») площею 18 405 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Миколи Амосова, 12 і начебто належить ТОВ «Проект-А». Цією ухвалою суддя заборонив органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема Державній реєстраційній службі України, Департаменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, реєстраційній службі Головного управління юстиції у місті Києві та іншим органам, які виконують функції реєстрації, вчиняти будь-які дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, а також будь-які дії (в тому числі правочини) щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого обтяження тощо) щодо вказаної будівлі та визначив, що ухвала підлягала негайному виконанню.

23. 08 жовтня 2015 року ПАТ «Укрсоцбанк» як особа, яку не було залучено до участі у розгляді справи, проте вирішено питання про її права та обов`язки, подала апеляційну скаргу на ухвалу про забезпечення позову від 05 жовтня 2015 року.

24. Апеляційний суд Київської області ухвалою від 21 грудня 2015 року задовольнив частково апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк»: скасував ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року та передав справу на новий судовий розгляд.

25. Апеляційний суд виходив із того, що на час постановлення оскаржуваної ухвали від 05 жовтня 2015 року будівля адміністративно-побутового комплексу (літера «С») площею 18 405 кв. м, розташована в м. Києві на вул. Миколи Амосова, 12, перебувала у власності ПАТ «Укрсоцбанк», а не ТОВ «Проект-А», що підтверджується записом від 01 квітня 2013 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію цього майна.

26. При новому розгляді справи № 369/10754/15-ц суддя ОСОБА_1. ухвалою від 26 лютого 2016 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову з мотивів, викладених в ухвалі Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року, із зазначенням того, що про власника нерухомого майна, на яке накладався арешт суду, «не було і не могло бути відомо суду».

27. У подальшому суддя ОСОБА_1. ухвалою від 05 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 залишив без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача до суду без поважних причин.

28. Оцінюючи дії судді ОСОБА_1., Третя Дисциплінарна палата ВРП керувалася тим, що:

- на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі № 369/10754/15-ц інформація про зареєстроване місце проживання відповідача - фізичної особи ОСОБА_7 в порядку, визначеному частиною третьою статті 122 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), отримана не була, хоч відповідний запит міститься в матеріалах справи. Також не з`ясовувалося питання про наявність у ОСОБА_7 статусу фізичної особи - підприємця. У матеріалах справи немає доказів відправлення запиту про зареєстроване місце проживання відповідача, відповідь на запит до суду не надходила. Отже, суддя ОСОБА_1 відкрив провадження у справі за відсутності інформації з відділу адресно-довідкової роботи Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві (далі - ГУ ДМС України у м. Києві) про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача;

- мотивувальна частина ухвали про забезпечення позову від 05 жовтня 2015 року свідчить, що суддя не навів жодної підстави, чому саме невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити виконання рішення суду неможливим у цій справі;

- ухвала судді про забезпечення позову мотивована наявністю прийнятого до судового розгляду позову про стягнення з ОСОБА_7 , ТОВ «Проект-А» грошових коштів у сумі 15 млн грн на підставі договору позики та договору поруки (реквізитів указаних договорів в ухвалі не зазначено). Однак жодних доказів на підтвердження реальності виникнення грошового зобов`язання на зазначену суму (квитанція, розписка, платіжне доручення тощо) позивачем не надано, хоч у позовній заяві зроблено посилання на наявність розписки;

- на момент винесення ухвали від 05 жовтня 2015 року про забезпечення позову, зокрема шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Миколи Амосова, 12 , суддя ОСОБА_1 знав про наявність перевірки у ВККС щодо цього спірного об`єкта (рішення від 07 липня 2016 року № 1366/дп-16), а отже, знав про наявність рішення Господарського суду міста Києва від 10 вересня 2012 року та про належність права власності на спірний об`єкт нерухомого майна саме ПАТ «Укрсоцбанк»;

- суддя ОСОБА_1 неодноразово відмовляв у вжитті заходів забезпечення позову, зокрема: з мотивів неподання доказів про намір власника нерухомого майна його відчужити (ухвала від 02 листопада 2015 року у справі № 369/11871/15-ц; ухвала від 04 лютого 2014 року у справі № 369/187/14-ц); з мотивів нездійснення судом розгляду цивільної справи по суті щодо наявності заборгованості перед позивачем на момент розгляду заяви (ухвала від 05 травня 2015 року у справі № 369/4668/15-ц); з мотивів неспівмірності видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами (ухвала від 01 вересня 2016 року у справі № 369/5462/16-ц); з мотивів ненадання доказів, які підтверджують вартість майна (ухвала від 06 лютого 2014 року у справі № 2-2894/12). Також суддя ОСОБА_1. неодноразово частково задовольняв заяви про забезпечення позову з мотивів необхідності забезпечення співмірності відповідних заходів із заявленими позовними вимогами (ухвала від 10 листопада 2017 року у справі № 369/12124/17; ухвала від 12 жовтня 2017 року у справі № 369/11061/17).

29. За висновком дисциплінарного органу, незаконне накладення арешту на майно ПАТ «Укрсоцбанк» суддею ОСОБА_1 було складовою частиною узгоджених дій судді та позивача, спрямованих на досягнення єдиної мети - порушення права власності ПАТ «Укрсоцбанк» і створення умов для неправомірного стягнення коштів за оренду приміщень в офісному центрі на користь ТОВ «Проект-А». Отже, допущені суддею порушення не були наслідком звичайної суддівської помилки, а були вчинені системно та умисно. Така поведінка судді ОСОБА_1. під час здійснення правосуддя у справі № 369/10754/15-ц свідчить про те, що його дії у своїй сукупності утворюють порушення присяги в розумінні пункту 1 частини другої статті 97 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон

№ 2453-VI) у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) (суддя вчинив дії, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя). Відповідні дії також охоплюються поняттям істотного дисциплінарного проступку в розумінні пункту 7 частини дев`ятої статті 109 Закону № 1402-VIII (грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду).

30. Ураховуючи зазначене, Третя Дисциплінарна палата ВРП дійшла висновку, що суддя необ`єктивно та несправедливо, всупереч присязі судді, вчинив дії, спрямовані на порушення основоположного права людини - права власності на майно особливо великої вартості, при цьому діям судді лише надано форму правосуддя. Узявши до уваги негативні наслідки, спричинені діями судді не лише власнику майна, а й авторитету правосуддя в цілому, Третя Дисциплінарна палата ВРП вказала, що, незважаючи на позитивну характеристику судді Волчка А.Я., застосування до нього дисциплінарного стягнення у виді внесення подання ВРП про звільнення його з посади є пропорційним учиненому дисциплінарному проступку та відповідає вимогам статті 109 Закону № 1402-VIII.

31. 06 серпня 2018 року адвокат ОСОБА_9 В. в інтересах судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1. звернулася до ВРП зі скаргою на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 11 липня 2018 року № 2247/3дп/15-18.

32. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалу між членами ВРП від 09 серпня 2018 року доповідачем за цією скаргою визначено члена ВРП Беляневича В. Е.

33. За результатами перевірки відомостей, наведених у скарзі, член ВРП ОСОБА_11 дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення Третьої Дисциплінарної палати ВРП (висновок від 17 жовтня 2018 року).

34. За результатами розгляду скарги представника судді ОСОБА_1 - адвоката Безпалюк Н. В. ВРП прийняла рішення від 29 листопада 2018 року № 3653/0/15-18 про залишення без змін рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 11 липня 2018 року № 2247/3дп/15-18 про притягнення судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності.

35. При ухваленні оскаржуваного рішення ВРП керувалася тим, що наведені в скарзі представника судді - адвоката Безпалюк Н. В. доводи не спростовують установлених Третьою Дисциплінарною палатою ВРП обставин, оскільки характер порушень, допущених суддею, та спричинені ними негативні наслідки є підставою для застосування дисциплінарного стягнення у виді внесення подання ВРП про звільнення його з посади.

36. До того ж ВРП зазначила, що допущені суддею ОСОБА_1 порушення норм процесуального права не потребують додаткової кваліфікації як дисциплінарний проступок згідно з підпунктом «б» пункту 1 частини першої статті 92 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII, оскільки охоплюються ознаками дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 106 Закону № 1402-VIII. Проте зміна кваліфікації допущених суддею дисциплінарних проступків не є підставою для зміни виду дисциплінарного стягнення, застосованого до судді Третьою Дисциплінарною палатою ВРП.

ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків ВРП, рішення якої переглядається, та аргументів учасників справи

37. Статтею 131 Конституції України визначено, що в Україні діє ВРП, яка, серед іншого, розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

38. З метою усунення прогалин національного законодавства, на які звернув увагу Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України», 21 грудня 2016 року Верховна Рада України прийняла Закон № 1798-VIII, який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП.

39. Статтею 1 цього Закону передбачено, що ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

40. Згідно із частиною другою статті 26 Закону № 1798-VIII для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів ВРП утворює дисциплінарні палати з числа членів ВРП.

41. Главою 4 розділу II Закону № 1798-VIII визначено порядок здійснення дисциплінарного провадження щодо суддів.

42. Так, частинами першою, сьомою та восьмою статті 49 цього Закону передбачено, що розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні Дисциплінарної палати, в якому беруть участь суддя, скаржник, їх представники.

43. У засіданні Дисциплінарної палати заслуховуються доповідач, суддя, скаржник, їх представники, свідки та інші особи, які були викликані або запрошені взяти участь у засіданні.

44. Учасники дисциплінарної справи мають право подавати докази, надавати пояснення, заявляти клопотання про виклик свідків, ставити запитання учасникам дисциплінарної справи, висловлювати заперечення, заявляти інші клопотання або відводи, ознайомлюватися з матеріалами справи. Для ознайомлення можуть надаватися матеріали, які безпосередньо пов`язані зі скаргою, з дотриманням вимог законодавства про захист персональних даних щодо знеособлення персональних даних.

45. Відповідно до частини другої статті 50 Закону № 1798-VIII за результатами розгляду дисциплінарної справи Дисциплінарна палата ухвалює рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову у притягненні до дисциплінарної відповідальності судді.

46. Згідно із частинами першою, третьою та десятою статті 51 Закону № 1798-VIII право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП має суддя, щодо якого ухвалено відповідне рішення.

47. Скарга на рішення Дисциплінарної палати може бути подана виключно до ВРП.

48. За результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати ВРП має право:

1) скасувати повністю рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та закрити дисциплінарне провадження;

2) скасувати частково рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;

3) скасувати повністю або частково рішення Дисциплінарної палати про відмову в притягненні до дисциплінарної відповідальності судді та ухвалити нове рішення;

4) змінити рішення Дисциплінарної палати, застосувавши інший вид дисциплінарного стягнення;

5) залишити рішення Дисциплінарної палати без змін.

49. На підставі частини другої статті 52 Закону № 1798-VIII право на оскарження до суду рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, має суддя, щодо якого було ухвалено відповідне рішення.

50. Частиною сьомою статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що на рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може бути подана скарга до Великої Палати Верховного Суду.

51. Наведені вище положення Закону № 1798-VIII та норми частини сьомої статті 266 КАС України узгоджуються з пунктом 77 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів (далі - КРЄС) щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, у якому, серед іншого, зазначено, що організація дисциплінарного розгляду в кожній країні повинна бути такою, що дозволяє подання апеляції на рішення первинного дисциплінарного органу (відомства або суду) до суду.

52. Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII рішення ВРП, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення Дисциплінарної палати, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад ВРП, який ухвалив відповідне рішення, не мав повноважень його ухвалювати;

2) рішення не підписано будь-ким зі складу членів ВРП, які брали участь у його ухваленні;

3) суддя не був належним чином повідомлений про засідання ВРП - якщо було ухвалено будь-яке з рішень, визначених пунктами 2-5 частини десятої статті 51 цього Закону;

4) рішення не містить посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких ВРП дійшла відповідних висновків.

53. У пункті 123 рішення від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України» ЄСПЛ зазначив, що згідно з його практикою навіть у разі, коли судовий орган, що виносить рішення у спорах щодо «прав та обов`язків цивільного характеру», у певному відношенні не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада1950 року (далі - Конвенція), порушення Конвенції не констатується за умови, якщо провадження у вищезазначеному органі «згодом є предметом контролю, здійснюваного судовим органом, що має повну юрисдикцію та насправді забезпечує гарантії пункту 1 статті 6 Конвенції» (див. пункт 29 рішення від 10 лютого 1983 року у справі «Альбер і Ле Конт проти Бельгії»; пункт 42 рішення від 14 листопада 2006 року у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства», заява № 60860/00). У межах скарги за статтею 6 Конвенції щоб визначити, чи мав суд другої інстанції «повну юрисдикцію» або чи забезпечував «достатність перегляду» для виправлення відсутності незалежності в суді першої інстанції, необхідно врахувати такі чинники, як предмет оскаржуваного рішення, спосіб, у який було винесено рішення, та зміст спору, включаючи бажані та дійсні підстави для оскарження (див. пункти 44-47 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайян проти Сполученого Королівства» та пункт 43 вищезазначеного рішення у справі «Цфайо проти Сполученого Королівства»).

54. Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватися в контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, зобов`язані обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

55. Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

56. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

57. Ураховуючи висновки ЄСПЛ та положення Конвенції, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне повно та всебічно перевірити оскаржуване рішення ВРП, у тому числі на предмет його відповідності вимогам статті 52 Закону № 1798-VIII.

58. Стаття 18 Закону № 1798-VIII передбачає, що ВРП є повноважною за умови обрання (призначення) на посаду щонайменше п`ятнадцяти членів, серед яких більшість становлять судді (включаючи суддів у відставці), та складення ними присяги.

59. Згідно з положеннями частини другої статті 30 Закону № 1798-VIII засідання ВРП у пленарному складі є повноважним, якщо в ньому бере участь більшість від складу ВРП.

60. Наявна в матеріалах справи ксерокопія оскаржуваного рішення ВРП від 29 листопада 2018 року № 3653/0/15-18 свідчить про те, що це рішення підписане повноважним складом ВРП та всіма її членами, які брали участь у його ухваленні (13 членів). При цьому в скарзі ОСОБА_1 цей факт під сумнів не ставиться.

61. Суддя ОСОБА_1 та його представник - адвокат Безпалюк Н. В. були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, проте 29 листопада 2018 року в засідання ВРП не з`явились, надіславши заяви про неможливість прибути в засідання, та просили про повторне відкладення розгляду дисциплінарної справи.

62. Відповідно до частини дев`ятої статті 51 Закону № 1798-VIII розгляд скарги на рішення Дисциплінарної палати про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді здійснюється в порядку, визначеному статтею 49 цього Закону.

63. Згідно із частиною четвертою статті 49 Закону № 1798-VIII у разі неможливості з поважних причин узяти участь у засіданні Дисциплінарної палати суддя може заявити клопотання про відкладення розгляду дисциплінарної справи. Повторна неявка судді на засідання незалежно від причин не перешкоджає розгляду дисциплінарної справи за його відсутності.

64. Таким чином, вказана норма Закону № 1798-VIII надає право ВРП у разі повторної неявки судді на засідання незалежно від причин розглянути дисциплінарну справу за його відсутності.

65. З огляду на те, що ОСОБА_1 не з`явився на засідання ВРП, призначене на 15 листопада 2018 року, та повторно не з`явився на засідання, призначене на 29 листопада 2018 року, ВРП здійснила розгляд дисциплінарної справи ОСОБА_1 за його відсутності на підставі частини четвертої статті 49 Закону № 1798-VIII, тобто в межах чинного законодавства.

66. Отже, безпідставними є посилання скаржника на те, що ВРП порушила право судді взяти участь у розгляді його скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати.

67. Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що немає підстав, визначених пунктами 1-3 частини першої статті 52 Закону № 1798-VIII, для скасування оскаржуваного рішення відповідача.

68. Оцінюючи рішення ВРП від 29 листопада 2018 року № 3653/0/15-18 щодо наявності в ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких відповідач дійшов відповідних висновків, Велика Палата Верховного Суду вважає, що визначальним критерієм правомірності оскаржуваного рішення є встановлення ВРП та її дисциплінарним органом обставин, що свідчать про наявність у діях судді ознак істотного дисциплінарного проступку.

69. ВРП та її дисциплінарний орган установили, що 02 жовтня 2015 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_7 та ТОВ «Проект-А» про стягнення заборгованості в сумі 15 млн грн.

70. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2015 року справу передано на розгляд судді Волчку А. Я.

71. Ухвалою від 05 жовтня 2015 року суддя ОСОБА_1. відкрив провадження у справі та призначив її до судового розгляду на 19 листопада 2015 року.

72. Відповідно до частини третьої статті 122 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час винесення ухвали від 05 жовтня 2015 року) у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду. Якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд повертає позовну заяву на підставі пункту 4 частини третьої статті 121 цього Кодексу. У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення у пресі.

73. Згідно із частиною четвертою статті 122 ЦПК України питання про відкриття провадження у справі або про відмову у відкритті провадження у справі суддя вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження заяви до суду або закінчення строку, встановленого для усунення недоліків, та не пізніше наступного дня після отримання судом у порядку, передбаченому частиною третьою цієї статті, інформації про місце проживання (перебування) фізичної особи.

74. Під час розгляду дисциплінарної справи Третя Дисциплінарна палата ВРП установила, що на момент вирішення питання про відкриття провадження у справі № 369/10754/15-ц інформація про зареєстроване місце проживання відповідача - фізичної особи ОСОБА_7 в порядку, визначеному частиною третьою статті 122 ЦПК України, отримана не була, хоч відповідний запит міститься в матеріалах справи. Також не з`ясовувалося питання про наявність у ОСОБА_7 статусу фізичної особи - підприємця. У матеріалах справи немає доказів відправлення запиту про зареєстроване місце проживання відповідача, відповідь на запит до суду не надходила. Суддя ОСОБА_1 . відкрив провадження у справі за відсутності інформації з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України у м. Києві про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача.

75. ВРП та її дисциплінарний орган дійшли висновку про порушення суддею Волчком А. Я . норм процесуального права на стадії відкриття провадження у справі.

76. Проте, аналізуючи наведені норми ЦПК України у відповідній редакції, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність у них імперативної заборони вирішувати питання про відкриття провадження у справі до отримання відповіді на запит суду про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

77. При цьому ВРП установила, що до матеріалів позовної заяви була долучена копія паспорта відповідача, у якому містилася відмітка про те, що ОСОБА_7 зареєстрований у с. Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області.

78. ВРП також установила, що суд надсилав запит до ГУ ДМС України у м. Києві, проте відповідь до суду на цей запит не надійшла.

79. До того ж з матеріалів дисциплінарної справи судді ОСОБА_1 не вбачається, що в інших справах він вирішував питання про відкриття провадження лише після надходження відповіді на запит суду, що свідчить про звичайні дії судді при вирішенні питання про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 .

80. При цьому ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року про відкриття провадження у справі № 369/10754/15-ц залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 грудня 2015 року, оскільки позов було подано у зв`язку зі стягненням заборгованості за договором позики з ОСОБА_7 , який зареєстрований на АДРЕСА_3 , що за підсудністю відноситься до Києво-Святошинського районного суду Київської області. Вказана ухвала апеляційного суду набрала законної сили.

81. Наведені обставини в їх сукупності свідчать про помилковість висновку ВРП та її дисциплінарного органу про порушення суддею ОСОБА_1 норм процесуального права на стадії відкриття провадження у справі № 369/10754/15-ц, з яким нерозривно пов`язаний і висновок про наявність умислу в діях судді на порушення норм ЦПК України та підриву суспільної довіри до суду.

82. ВРП та її дисциплінарний орган також установили, що разом із позовною заявою ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову.

83. Відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, в день її надходження без повідомлення відповідача та інших осіб, які беруть участь у справі.

84. Згідно із частиною другою цієї статті заява про забезпечення позову, подана до подання позовної заяви, розглядається судом не пізніше двох днів з дня її подання. У разі обґрунтованої вимоги заявника заява про забезпечення позову, подана до подання позовної заяви, розглядається лише за його участю без повідомлення особи, щодо якої просять вжити заходи забезпечення позову.

85. Частинами першою та третьою статті 151 ЦПК України визначено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову, передбачені цим Кодексом. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

86. Пунктами 1 та 2 частини першої статті 152 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується: накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

87. На підставі частини третьої статті 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

88. Таким чином, забезпечення позову допускається, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду шляхом, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві та знаходяться у нього або в інших осіб, та/або забороною вчиняти певні дії. При цьому види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

89. З матеріалів дисциплінарної справи вбачається, що 05 жовтня 2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області під головуванням судді ОСОБА_1. постановив ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, якою наклав арешт на будівлю адміністративно-побутового комплексу (літера «С») площею 18 405 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Миколи Амосова, 12 і належить ТОВ «Проект-А», а також заборонив органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, зокрема Державній реєстраційній службі України, Департаменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України, реєстраційній службі Головного управління юстиції у місті Києві та іншим органам, які виконують функції реєстрації, вчиняти будь-які дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, а також будь-які дії (в тому числі правочини) щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого обтяження тощо) щодо вказаної будівлі й визначив, що ухвала підлягала негайному виконанню.

90. У пункті 3 Висновку № 11 (2008) КРЄС щодо якості судових рішень зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

91. ЄСПЛ у пункті 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та здійснити перегляд у вищій інстанції. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

92. Ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області під головуванням судді ОСОБА_1. від 05 жовтня 2015 року про забезпечення позову мотивована тим, що з огляду на співмірність обраного позивачем способу забезпечення його позову із заявленими ним вимогами, відсутність підстав вважати, що вжиті заходи будуть перешкоджати господарській діяльності ТОВ «Проект-А» або будуть порушувати права інших осіб, а також з огляду на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити в подальшому виконання рішення суду в разі задоволення вимог ОСОБА_2 , які він обґрунтовує наявними у матеріалах справи договорами позики та поруки, суд вважає за необхідне задовольнити заяву ОСОБА_2 та забезпечити його позов.

93. ВРП та її дисциплінарний орган установили, що Апеляційний суд Київської області ухвалою від 21 грудня 2015 року скасував указану ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 жовтня 2015 року про забезпечення позову.

94. Апеляційний суд Київської області в ухвалі від 21 грудня 2015 року зазначив, що Господарський суд міста Києва рішенням від 10 вересня 2012 року у справі № 5011-66/7999-2012, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14 листопада 2012 року та постановою Вищого господарського Суду України від 26 лютого 2013 року, задовольнив у повному обсязі позов ПАТ «Укрсоцбанк» та прийняв рішення про звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості ПАТ «Спільне підприємство «Ен Ес Ай Констракшн» перед банком за кредитним договором. 01 квітня 2013 року право власності на нерухоме майно було зареєстровано за ПАТ «Укрсоцбанк» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, тобто на час постановлення оскаржуваної ухвали суду про забезпечення позову будівля адміністративно-побутового комплексу (літера «С») площею 18 405 кв. м, що розташована в м. Києві на вул. Миколи Амосова, 12, знаходилася у власності ПАТ «Укрсоцбанк», а не у власності ТОВ «Проект-А», однак суд першої інстанції, вживаючи заходи забезпечення позову, вказаних обставин не з`ясував та помилково визначив належність спірного майна ТОВ «Проект-А». Крім того, на порушення вимог частини третьої статі 152 ЦПК України суд першої інстанції належним чином не пересвідчився у співмірності вжитих заходів забезпечення позову і заявлених позивачем вимог, а саме співмірності вартості майна, на яке накладено арешт, розміру позовних вимог.

95. ВРП та її Третя Дисциплінарна палата дійшли висновків, що: суддя ОСОБА_1 . не навів жодної підстави, чому саме невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити виконання рішення суду неможливим у цій справі; жодних доказів на підтвердження реальності виникнення грошового зобов`язання на суму 15 млн грн (квитанція, розписка, платіжне доручення тощо) позивач не надав, хоч у позовній заяві зроблено посилання на наявність розписки; суддя ОСОБА_1 неодноразово відмовляв у вжитті заходів забезпечення позову, зокрема: з мотивів неподання доказів про намір власника нерухомого майна його відчужити (ухвала від 02 листопада 2015 року у справі № 369/11871/15-ц; ухвала від 04 лютого 2014 року у справі № 369/187/14-ц); з мотивів нездійснення судом розгляду цивільної справи по суті щодо наявності заборгованості перед позивачем на момент розгляду заяви (ухвала від 05 травня 2015 року у справі № 369/4668/15-ц); з мотивів неспівмірності видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами (ухвала від 01 вересня 2016 року у справі № 369/5462/16-ц); з мотивів ненадання доказів, які підтверджують вартість майна (ухвала від 06 лютого 2014 року у справі № 2-2894/12); суддя ОСОБА_1. неодноразово частково задовольняв заяви про забезпечення позову з мотивів необхідності забезпечення співмірності відповідних заходів із заявленими позовними вимогами (ухвала від 10 листопада 2017 року у справі № 369/12124/17; ухвала від 12 жовтня 2017 року у справі № 369/11061/17).

96. ВРП та її дисциплінарний орган також дійшли висновку, що на момент постановлення ухвали від 05 жовтня 2015 року про забезпечення позову, зокрема шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Миколи Амосова, 12, суддя ОСОБА_1 знав про наявність перевірки у ВККС щодо цього спірного об`єкта (рішення від 07 липня 2016 року № 1366/дп-16), а отже, знав про наявність рішення Господарського суду міста Києва від 10 вересня 2012 року та про належність саме ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на спірний об`єкт нерухомого майна; накладення арешту на майно ПАТ «Укрсоцбанк» суддею ОСОБА_1 було складовою частиною узгоджених дій судді та позивача, спрямованих на досягнення єдиної мети - порушення права власності ПАТ «Укрсоцбанк» і створення умов для неправомірного стягнення коштів за оренду приміщень в офісному центрі на користь ТОВ «Проект-А»; допущені суддею порушення не були наслідком звичайної суддівської помилки, а були вчинені системно та умисно.

97. Отже, приймаючи оскаржуване рішення від 29 листопада 2018 року № 3653/0/15-18 «Про залишення без змін рішення Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 липня 2018 року № 2247/3дп/15-18 про притягнення судді Києво-Святошинського районного суду Київської області ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності», ВРП виходила із доведеності умислу судді ОСОБА_1 при постановленні ухвали від 05 жовтня 2015 року про забезпечення позову, який був спрямований на умисне порушення права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на майно для неправомірного стягнення коштів за оренду приміщень в офісному центрі на користь ТОВ «Проект-А».

98. Проте Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок ВРП про доведеність матеріалами дисциплінарної справи саме умисного характеру дій судді ОСОБА_1 при постановленні ухвали від 05 жовтня 2015 року про забезпечення позову, який був спрямований на умисне порушення права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на об`єкт нерухомого майна.

99. Так, з матеріалів дисциплінарної справи не вбачається, що на момент постановлення вказаної ухвали про забезпечення позову судді ОСОБА_1 було відомо, що будівля адміністративно-побутового комплексу (літера «С») площею 18 405 кв. м, що розташована в м. Києві на вул. Миколи Амосова, 12 , знаходилася у власності ПАТ «Укрсоцбанк», оскільки суддя був обмежений у можливості з власної ініціативи витребовувати інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та перевіряти на достовірність докази, надані разом із позовною заявою та заявою про забезпечення позову, які свідчили про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна саме за ТОВ «Проект-А».

100. Щодо посилань ВРП та її Третьої Дисциплінарної палати на відмінність висновку судді Волчка А. Я. при вирішенні питання щодо вжиття заходів забезпечення позову у справі № 369/10754/15-ц від практики цього ж судді при вирішенні питань щодо вжиття заходів забезпечення позову в інших справах, Велика Палата Верховного Суду зазначає таке:

- в ухвалі від 02 листопада 2015 року у справі № 369/11871/15-ц та ухвалі від 04 лютого 2014 року у справі № 369/187/14-ц основними мотивами відмови у забезпеченні позову зазначено те, що заявники не надали доказів того, що майно належить на праві власності відповідачу, а в останньому випадку, що за відповідачем у справі зареєстроване будь-яке рухоме та нерухоме майно;

- в ухвалі від 05 травня 2015 року у справі № 369/4668/15-цсуддя ОСОБА_1. зазначив, що позивач просив забезпечити його позов шляхом накладення арешту на майно, що відповідно до наявних у справі матеріалів належить Приватному підприємству «Бастіон», і метою заявника в подальшому було стягнення на свою користь боргу з одного із співзасновників вказаного підприємства за рахунок цього майна. При цьому суд зазначив, що законодавством не передбачена відповідальність підприємства за невиконання зобов`язань його засновників, до того ж із матеріалів справи вбачалося, що внаслідок такого забезпечення позову буде порушено права іншого співзасновника цього підприємства, якій не брав участі у справі;

- в ухвалі від 01 вересня 2016 року у справі № 369/5462/16-ц основним мотивом відмови у забезпеченні позову зазначено, що вказаний у заяві представника позивача спосіб забезпечення позову - шляхом прискорення розгляду справи по суті - не передбачений статтею 152 ЦПК України;

- ухвалу від 06 лютого 2014 року у справі № 2-2894/12, якою відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову, мотивовано тим, що заявницею не було надано доказів, які підтверджують, що за відповідачем зареєстровано будь-яке рухоме чи нерухоме майно, на яке необхідно накласти арешт, а також не обґрунтовано необхідності застосування обраного способу забезпечення позову;

- ухвала від 10 листопада 2017 року у справі № 369/12124/17 про часткове задоволення заяви по забезпечення позову обґрунтована суддею ОСОБА_1 тим, що позивачка мала намір стягнути з відповідача 131 тис. 900 грн та просила накласти арешт на об`єкт незавершеного будівництва загальною площею 285,9 кв. м та дві земельні ділянки, а також заборонити вчиняти будь-які дії щодо поліпшення та/або ремонту вказаного об`єкта незавершеного будівництва, що, на думку судді ОСОБА_1., було неспівмірним із заявленими вимогами, оскільки достатньо було обтяжити лише один із заявлених об`єктів;

- ухвалою від 12 жовтня 2017 року у справі № 369/11061/17 заяву про забезпечення позову було задоволено повністю з посиланням на існування обставин, що вказують на можливість вчинення відповідачем дій щодо відчуження спірного майна на користь третіх осіб.

101. Отже, обставини та матеріали, надані заявниками у вказаних вище справах, відрізнялись від обставин справи № 369/10754/15-ц, відтак необґрунтованими є посилання на те, що, постановляючи ухвалу від 05 жовтня 2015 року про забезпечення позову, суддя ОСОБА_1 відступив від своєї практики та умисно прийняв вказане рішення з метою порушення права власності ПАТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно.

102. Крім того, в оскаржуваному рішенні ВРП зазначила про врахування наслідків, спричинених діями судді, не лише стосовно власника майна, але і для авторитету правосуддя в цілому.

103. Разом з цим у вказаному рішенні не наведено, які саме негативні наслідки настали для ПАТ «Укрсоцбанк», а також не обґрунтовано та не підтверджено відповідними доказами негативних наслідків, які б свідчили про підрив авторитету правосуддя в цілому, у зв`язку з постановленням відповідної ухвали про забезпечення позову судом під головуванням судді ОСОБА_1.

104. До того ж з матеріалів справи вбачається, що суддя ОСОБА_1. ухвалою від 26 лютого 2016 року відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, а ухвалою від 05 квітня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ТОВ «Проект-А» про стягнення заборгованості залишив без розгляду.

105. При цьому з матеріалів дисциплінарної справи не вбачається, що ПАТ «Укрсоцбанк» зверталося із заявою про відшкодування збитків у порядку, передбаченому частиною першою статті 155 ЦПК України, якою передбачено, що у разі скасування заходів забезпечення позову, набрання законної сили рішенням про відмову у задоволенні позову чи ухвалою про закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду, особа, щодо якої вжито заходи забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову.

106. Разом із цим Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками ВРП та її Дисциплінарної палати про те, що суддя ОСОБА_1 при прийнятті ухвали про забезпечення позову порушив норми процесуального права, а саме: не з`ясував співмірності позовних вимог та вартості об`єкта нерухомого майна, співмірності позовних вимог і характеру вжитих заходів забезпечення позову, а також не навів підстав, чому саме невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити виконання рішення суду неможливим у цій справі.

107. Відповідно до частини першої статті 109 Закону № 1402-VIII до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: 1) попередження; 2) догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; 3) суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; 4) подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; 5) подання про переведення судді до суду нижчого рівня; 6) подання про звільнення судді з посади.

108. На підставі частини другої статті 109 Закону № 1402-VIII під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності.

109. Згідно з пунктом 1 частини восьмої статті 109 Закону № 1402-VIII дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.

110. Істотним дисциплінарним проступком або грубим нехтуванням обов`язками судді, що є несумісним зі статусом судді або виявляє його невідповідність займаній посаді, може бути визнаний, зокрема, будь-який з таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі в питаннях моралі, чесності, непідкупності, відповідності способу життя судді його статусу, дотримання інших етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду; суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду (частина дев`ята статті 109 Закону № 1402-VIII).

111. Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України та статті 115 Закону № 1402-VIII суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, є підставою для звільнення судді з посади. Факти, що свідчать про вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді, мають бути встановлені ВРП (її відповідним органом).

112. У пункті 18 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, визначено, що судді можуть бути тимчасово усунуті від посади або звільнені тільки з причин їх нездатності виконувати свої обов`язки чи поведінки, невідповідної до посади, яку вони займають.

113. У Рекомендації СМ/Rес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленій 17 листопада 2010 року зазначено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для відповідальності судді, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункти 66, 68). Подібна позиція висловлена й Венеціанською комісією у висновку від 16-17 березня 2007 року № CDL-AD(2007)003 щодо законопроекту про судоустрій та статус суддів в Україні. У ньому було наголошено, що неправильне тлумачення закону суддею має вирішуватися шляхом апеляції, а не дисциплінарної процедури (пункт 40).

114. Аналізуючи зміст оскаржуваного рішення ВРП та інші матеріали дисциплінарної справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що характер допущених суддею ОСОБА_1 процесуальних порушень не має ознак умисного порушення прав людини і основоположних свобод, який за своєю тяжкістю відповідав би порушенню присяги судді.

115. Таким чином, ВРП не встановила та з матеріалів справи не вбачається, що суддею ОСОБА_1 саме умисно при постановленні ухвали від 05 жовтня 2015 року про забезпечення позову було порушено норми процесуального права, а також те, що накладення арешту на майно ПАТ «Укрсоцбанк» суддею ОСОБА_1 було складовою частиною узгоджених дій судді та позивача.

116. Ураховуючи викладене та беручи до уваги те, що суддя ОСОБА_1 має стаж роботи понад 20 років, позитивно характеризується, за період роботи суддею до дисциплінарної відповідальності не притягувався, а також ураховуючи інформацію щодо показників його роботи, яка надана головою Києво-Святошинського районного суду Київської області та міститься в матеріалах дисциплінарної справи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про невідповідність оскаржуваного рішення ВРП критеріям обґрунтованості та пропорційності, що є підставою для його скасування.

Висновки за результатами розгляду скарги

117. На підставі частини восьмої статті 266 КАС України Велика Палата Верховного Суду за наслідками розгляду справи щодо оскарження рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, може скасувати оскаржуване рішення ВРП або залишити його без змін. У випадку скасування судом рішення ВРП, ухваленого за результатами розгляду скарги на рішення її Дисциплінарної палати, ВРП розглядає відповідну дисциплінарну справу повторно.

Керуючись статтями 266, 344, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Скаргу ОСОБА_1 на рішення Вищої ради правосуддя від 29 листопада 2018 року № 3653/0/15-18, ухвалене за результатами розгляду скарги на рішення її Третьої Дисциплінарної палати від 11 липня 2018 року № 2247/3дп/15-18, задовольнити.

2. Рішення Вищої ради правосуддя від 29 листопада 2018 року № 3653/0/15-18 скасувати.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Князєв

Суддя-доповідач О. С. Золотніков

Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко

Т. О. Анцупова Н. П. Лященко

С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко

В. В. Британчук Л. І. Рогач

Ю. Л. Власов О. М. Ситнік

Д. А. Гудима В. Ю. Уркевич

Ж. М. Єленіна О. Г. Яновська

О. Р. Кібенко