Справа № 160/3358/19
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 160/3358/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дурасової Ю.В.,

суддів: Баранник Н.П., Божко Л.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 (головуючий суддя Озерянська С.І., повний текст складено 18.06.2019)

у справі за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, просив зобов`язати відділ з питань призначення та перерахунків пенсій № 6 управління застосування пенсійного законодавства головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області поновити виплати пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 07.10.2009 р., а також здійснювати нарахування та виплату пенсії у розмірі, передбаченому законодавством, з усіма індексаціями та надбавками.

Позов обґрунтовано тим, що позивач отримував пенсію за віком до виїзду на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України. 06.04.2018 року представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю звернувся до Відділу з питань призначення та перерахунку пенсій № 6 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про поновлення виплати пенсії. Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №Б-4075 від 06.04.2018 року повідомлено позивача про те, що позивач не надав підтверджуючих документів проживання в Україні на законних підставах, надані паспорт для виїзду за кордон та картка платника податків не містять по-батькові позивача, що призводить до неможливості ідентифікувати заявника.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 позов задоволено частково.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, обґрунтовано тим, що доводи відповідача стосовно відсутності пенсійної справи позивача не приймаються судом як доводи неможливості поновлення виплати пенсії, оскільки обов`язок зберігання пенсійних справ покладено на органи, які нараховують пенсію, при цьому, позивачем при зверненні про поновлення виплати пенсії надано відповідні документи для її виплати, а у разі необхідності у органу Пенсійного фонду є право на витребування інших необхідних для призначення пенсії документів. Крім цього суд першої інстанції зазначив, що згідно наданої відповідачем копії трудової книжки ОСОБА_1 , яка наявна в матеріалах пенсійної справи, у ній наявний штамп Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області Пенсія призначена. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність відмови відповідача в поновленні позивачу пенсії за віком з підстав, викладених в оскарженому рішенні.

Частина позовних вимог залишена без розгляду (за період з 07.10.2009 по 05.04.2018) у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. В задоволенні інших вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що частину рішення, якою позовні вимог залишена без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду (за період з 07.10.2009 по 05.04.2018) слід скасувати та в цій частині прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на те, що позивачем надано Пенсійному органу всі необхідні документи для призначення пенсії. Посилається на рішення Верховного Суду України від 12.05.2015 року по справі №21-180а15, згідно якого висловлено правову позицію, що право підлягає поновленню з 07.10.2009року виникнення підстав для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, а саме з дня набрання чинності рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 щодо визнання неконституційними положень пункту 2 частини 1 ст. 49, другого речення статті 51 Закону України №1058.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, згідно якого просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити позивачу в задоволенні позову. Посилається на те, що позивачем порушено порядок звернення до органу Пенсійного фонду України, визначеного чинним законодавством.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , який видано 28.08.2018 року зі строком дії до 28.08.2028 року. ОСОБА_2 до виїзду за кордон виплачувалась пенсія Заводським райсобезом м.Дніпродзержинська. 06.04.2018 року представником позивача, який діє на підставі довіреності, подано до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заяву про поновлення пенсії позивачу, заява підписана представником, до заяви долучено: копія трудової книжки, довідка про заробіток для обчислення пенсії, довідка про пільговий характер роботи, копія закордонного паспорту громадянина України, копію пенсійного посвідчення, довідки про присвоєння ідентифікаційного номера.

06.04.2018 року Відділом з питань призначення та перерахунок пенсії № 6 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області прийняте рішення № Б-4075 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

В обґрунтування відмови у призначенні пенсії в листі від 06.04.2018 року № Б-4075 відповідач зазначив, що: наданими для призначення пенсії документами не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України, а також у м. Кам`янське; до заяви про призначення пенсії додано завірену копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон, картку платника податків про присвоєння реєстраційного номера на ОСОБА_3 (без зазначення по-батькові); згідно штампу в трудовій книжці Дудника пенсію призначено в Заводському Райсобесі м.Дніпродзержинська, без зазначення дати призначення, документи, що підтверджують розмір пенсії, строк її виплати та дата зняття з обліку за попереднім місцем отримання не надано.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, норми Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058, Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Закону України «Про пенсійне забезпечення", норми Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846).

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. При цьому, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19).

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Так, згідно ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для виплати пенсій відповідач зобов`язаний відновити виплату пенсій позивачу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення"). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від Об.04.1993 № 258).

Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009р. не виплата пенсій громадянам України, які виїхали з України, визнано неконституційним, Конституційним Судом України визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІУ, у зв`язку з чим застосуванню не підлягають.

Відповідно до п.3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. вказаними нормами Закону (ст. 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже у Рішенні Конституційного Суду чітко зазначено, - що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно вад того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Тобто, право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина України не залежно від того, чи проживає громадянин України в Україні чи за її межами.

За змістом рішення відповідача позивачу відмовлено у призначенні пенсії, у зв`язку з відсутністю місця реєстрації на території України.

Позивач звертаючись через свого представника до відповідача із заявою про призначення пенсії подав серед іншого до пенсійного органу копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон.

Отже, позивачем для умов призначення пенсії подано документ, який підтверджує його належність до громадянства України, а тому він має право на відповідне пенсійне забезпечення.

За змістом Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1 (Порядк № 22-1), подання документу, який засвідчує місце проживання особи на території України, необхідне для визначення територіальної підвідомчості органу уповноваженого для вирішення питання щодо призначення пенсії, тобто відповідного органу ПФУ.

При цьому, позивач є громадянином України, який постійно проживає на території держави Ізраїль, відтак подання ним документу із зазначенням постійного місця проживання в Україні є неможливим, а тому не подання такого документу не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії; не може бути підставою для позбавлення права позивача на пенсію.

По суті Порядок № 22-1 взагалі не визначає алгоритму дій особи, яка проживає за межами України і не має в останній постійного місця проживання та реєстрації. Проте, як зазначалось судом вище, в т.ч. із посиланням на практику ЄСПЛ, це не може бути підставою для позбавлення особи взагалі права на пенсійне забезпечення.

З цього приводу суд зазначає, що відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання поза межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Державними органами не прийнято відповідного порядку, який би врегулював спірні відносини, зокрема і в частині визначення органу ПФУ, до якого особи, які постійно проживають за межами України і у зв`язку з цим не мають в ній місця реєстрації, повинні подавати заяву і документи для призначення пенсії, то такий орган ПФУ заявником може обиратися на власний розсуд, в т.ч. і за місцем проживання свого представника. Такий алгоритм дій чинним законодавством не заборонений.

Відповідно до статей 40-44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", органи пенсійного фонду зобов`язані розглядати та перевіряти відповідність поданих для призначення пенсії документів. Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Щодо доводів відповідача про те, що згідно штампу в трудовій книжці ОСОБА_1 пенсію призначено в Заводському Райсобесі м.Дніпродзержинська, без зазначення дати призначення, документів, що підтверджують розмір пенсії, строк її виплати та дата зняття з обліку за попереднім місцем отримання не надано, як і жодного підтверджуючого документа, що особі було призначено пенсію за віком саме в органах Пенсійного фонду України, суд зазначає наступне.

1 січня 2002 року функції з призначення і виплати пенсії передано органам Пенсійного фонду України від органів праці та соціального захисту населення з прийняттям Закону України від 17.02.2002 року № 2981-ІІІ Про внесення змін до деяких законів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 497 Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду (Порядок № 497) затверджено Порядок передачі функцій з призначення і виплати пенсій органами праці та соціального захисту населення органам Пенсійного фонду у Вінницькій, Волинській, Житомирській, Запорізькій, Івано-Франківській, Кіровоградській, Луганській, Одеській, Рівненській, Сумській, Тернопільській, Херсонській, Черкаській, Чернівецькій, Чернігівській областях та м. Севастополі, що додається. 7.

Органам Пенсійного фонду і органам праці та соціального захисту населення проводити обмін електронними базами даних про одержувачів пенсій та допомоги, які використовуються під час призначення пенсій, допомоги, субсидій та видачі посвідчень Ветеран праці. (пункт 7 Порядку № 497)

Порядком № 497 встановлено, що передача функцій з призначення і виплати пенсій здійснюється у такому порядку:

органи праці та соціального захисту населення:

проводять інвентаризацію пенсійних справ та особових рахунків на підставі контрольно-інвентаризаційних відомостей, які складаються в двох примірниках на момент передачі (один примірник передається органам Пенсійного фонду), здійснюють перевірку наявності в пенсійних справах ідентифікаційних номерів осіб з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів, про що робиться відмітка в інвентаризаційній відомості;

проводять звіряння списків з метою виявлення подвійних даних про одержувачів пенсій згідно з відомостями, складеними на момент передачі в двох примірниках (один примірник передається органам Пенсійного фонду);

здійснюють за графіками, затвердженими районними держадміністраціями, передачу пенсійних справ та особових рахунків, про що складають акт приймання-передачі встановленої форми. Разом із пенсійними справами і особовими рахунками передається уточнена у процесі інвентаризації електронна база даних про одержувачів пенсій;

проводять протягом місяця після передачі пенсійних справ та особових рахунків роботу з відновлення пенсійних справ, відсутніх на момент передачі, після чого передають їх органам Пенсійного фонду;

передають за актом приймання-передачі:

один примірник інформативно-довідкової бази даних, систематизованої бази даних законодавчих, інших нормативно-правових актів та документації, необхідної для забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій;

закриті особові рахунки та відомості на виплату пенсії за останні три роки;

архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років;

закриті в установленому порядку на момент передачі:

- журнали реєстрації заяв громадян (ф. 10);

- журнали реєстрації особових рахунків (ф. 3);

журнал реєстрації даних про переплати пенсій;

дані про стан заповнення бази одержувачів пенсій;

бланки документів, необхідних для призначення і виплати пенсій, зокрема бланки документів суворої звітності;

2) органи Пенсійного фонду:

приймають на роботу до органів Пенсійного фонду працівників органів праці та соціального захисту населення, які переводяться на роботу до структурних підрозділів, що забезпечуватимуть організацію роботи з призначення і виплати пенсій;

приймають за графіками, затвердженими районними державними адміністраціями, від органів праці та соціального захисту населення пенсійні справи, особові рахунки та інші документи, необхідні для виконання функцій з призначення і виплати пенсій.

Отже доводи відповідача стосовно відсутності пенсійної справи позивача не можуть бути прийняті судом як доводи неможливості поновлення виплати пенсії, оскільки обов`язок зберігання пенсійних справ покладено саме на органи, які нараховують пенсію, при цьому, позивачем при зверненні про поновлення виплати пенсії надано відповідні документи для її виплати, а у разі необхідності у органу Пенсійного фонду є право на витребування інших необхідних для призначення пенсії документів.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильним зазначення судом першої інстанції, що згідно наданої відповідачем копії трудової книжки ОСОБА_1 , яка наявна в матеріалах пенсійної справи, у ній міститься штамп Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області Пенсія призначена.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність відмови відповідача в поновленні позивачу пенсії за віком з підстав, які були зазначені відповідачем в рішенні, що оформлено Листом Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №Б-4075 від 06.04.2018 року.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, відповідач, заперечуючи проти позову, не довів суду, що, розглядаючи заяву позивача про поновлення виплати пенсії, він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відмова Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області у поновленні виплати позивачеві пенсії, що оформлена рішенням від 06.04.2018 року Б-4075 є протиправною та такою, що суперечить рішенням Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для поновлення виплати пенсії позивачу з моменту звернення із заявою від 06.04.2018 року про поновлення виплати пенсії.

Слід також зазначити, що імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі №10441/06 "Пічкур проти України" від 07 лютого 2014 року.

Також, у пункті 3 Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року зазначено, що пункт 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості.

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України. Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" підстав для припинення права особи на отримання пенсії, відсутні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.02.2019 № 766/15025/16-а.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до статті 17 Закону № 3477-IV.

Проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

При цьому, відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання за межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлене Конституцією України.

Щодо вимоги позивача провести поновлення та виплату пенсії з 07.10.2009 року, а також здійснювати нарахування та виплату пенсії у розмірі, передбаченому законодавством, з усіма індексаціями та надбавками, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Поновлення права на виплату пенсії не здійснюється автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 06 лютого 2018 року у справі №723/2676/14-а, водночас, відповідно до згідно із ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає підстав для не застосування зазначених норм права та правової позиції Верхового Суду від 06 лютого 2018 року у справі №723/2676/14-а.

При цьому, відповідно сформованої позиції Верховного Суду, щодо необхідності приймати до уваги строки звернення з адміністративним позовом, слід зазначити наступне.

Згідно частини 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1, частини 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Частина 3 цієї статті передбачає, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Позивачем не було надано належних доказів на підтвердження причин поважності пропуску строку звернення до суду у період з 07.10.2009 року по 05.04.2018 року.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що позивач звертався з заявою про поновлення виплати пенсії до 06.04.2018 року, а отже вимога поновити виплату пенсії з 07.10.2009 року по 05.04.2018 року дійсно підлягає залишенню без розгляду.

Щодо вимоги позивача зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести поновлення та виплату пенсії у розмірі, передбаченому законодавством, з усіма індексаціями та надбавками, слід зазначити наступне.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Відповідно до статті 4 Закону України Про індексацію грошових доходів населення індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 %. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 6 Закону України Про індексацію грошових доходів населення у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів у тому числі пенсій. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (абзац 1 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення).

Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, сума індексації грошових доходів, визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Отже, у разі відсутності перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, підстав для проведення індексації грошових доходів населення немає.

Тобто, в місяцях, коли величина приросту індексу споживчих цін не подолала поріг індексації, сума індексації грошових доходів залишається фіксованою.

При цьому, при підвищенні грошового доходу (пенсії) позивача необхідно керуватись нормами статті 4 Закону України Про індексацію грошових доходів населення та зразком нарахування індексу споживчих цін для проведення індексації приведеному у Додатку № 1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, згідно з яким не проводиться індексація в місяці, в якому здійснено підвищення грошових доходів громадян.

Аналізуючи вказані норми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

З огляду на наведене, позовні вимоги у цій частині є передчасними та направлені на захист ще не порушеного права, що суперечить статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, так як підлягає судовому захисту лише порушене право позивача.

У зв`язку з викладеним, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у вказаній частині.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Дана справа є справою незначної складності, тому у відповідності до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків зазначених в п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. 241-245, 250, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 22.11.2019.

Головуючий суддя Ю. В. Дурасова

суддя Н.П. Баранник

суддя Л.А. Божко