Справа № 640/19363/18
Суддя: Федорчук А.Б.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 листопада 2019 року 09:57 № 640/19363/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Федорчука А.Б., за участю секретаря судових засідань Семеняки А.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 )
до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (01032, м.Київ, вулиця Саксаганського, 110)
про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

за участю представників сторін:

представника позивача - Мірошниченка І.В.,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) з адміністративним позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного управління територіального управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач), в якому просить:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бойко Марії Дмитрівни щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №57558437 від 31 жовтня 2018 року,

- зобов`язати державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Бойко Марії Дмитрівни про відкриття виконавчого провадження №57558437 від 31 жовтня 2018 року.

Мотивуючи позовні вимоги представник позивача зазначив, що підставою для стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору як 10 відсотків від фактично стягнутої суми. На думку представника позивача, враховуючи те, що у межах виконавчого провадження №48568188 з боржника вже стягнуто виконавчий збір з фактично стягнутої суми, що підтверджується інформацією про виконавче провадження з АСВП, то у державного виконавця відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження №57558437.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 листопада 2018 року відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі №640/19363/18 з підстав того, що даний спір не відноситься до компетенції адміністративних судів і не може бути розглянутий за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20 червня 2019 року ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 листопада 2018 року - скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 жовтня 2019 року відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

У відзиві на адміністративний позов представник відповідача зазначив, що підстави для задоволення адміністративного позову відсутні, оскільки під час пред`явлення виконавчого документу до виконання вважається, що рішення суду має бути виконано фактично та повністю, то державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору чітко у розмірі 10 %. При цьому, постанова про стягнення виконавчого збору виноситься у виконавчому провадженні під час виконання одноразово, а не з кожним частковим стягненням коштів. Тобто сума не може змінюватися та становити кожен раз 10 відсотків від стягнутої суми. Крім того, представник відповідача просив врахувати, що законодавством передбачено, що від повернутої суми (якщо виконавчий документ повернуто стягувачу без виконання) також стягується 10 відсотків.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

01 вересня 2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №48568188 з примусового виконання виконавчого листа по справі №2-6916/12 від 19 червня 2013 року, виданого Дарницьким районним судом міста Києва про стягнення боргу в розмірі 14 257,70 швейцарських франків солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кредитним договором №003-2008-1137 від 10 квітня 2008 року на користь стягувача - публічного акціонерного товариства «Універсал Банк».

21 вересня 2018 року між публічним акціонерним товариством «Універсал Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» укладено договір про відступлення права вимоги №140/18, за яким усе наявне право первісного кредитора вимагати від боржника виконання у повному обсязі основного зобов`язання, в тому числі за кредитним договором №003-2008-1137, заборгованість за яким стягується на підставі рішення Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2013 року відступлене останньому.

Наявними матеріалами виконавчого провадження підтверджується, що до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві надійшла заява стягувача №455 від 24 вересня 2018 року про повернення виконавчого документа без виконання.

29 жовтня 2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Даною постановою встановлено, що в ході примусового виконання з місця отримання доходів боржника утримано та перераховано стягувачу в рахунок погашення боргу 22 834,71 грн., що згідно курсу НБУ на 29 жовтня 2018 року становить 809,45швейцарських франків. В рахунок виконавчого збору утримано та перераховано 2 537,19 грн.; витрати виконавчого провадження в сумі 200,00 грн. стягнуто повністю.

Водночас, судом з наявних матеріалів справи встановлено, що 02 лютого 2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві прийнято постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 38 966,29 грн.

Пунктом 3 постанови про стягнення виконавчого збору від 02 лютого 2018 року визначено, що постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом та набирає чинності з моменту її винесення.

При цьому, відповідно до пункту 3 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 29 жовтня 2018 року передбачено постанову про стягнення виконавчого збору №48568188 від 02 лютого 2018 року вивести в окреме виконавче провадження.

У зв`язку з наведеним, 31 жовтня 2018 року відповідачем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №57558437 з примусового виконання постанови №48568188, виданої 02 лютого 2018 року Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у сумі 38 966,29 грн. на користь держави. В рахунок погашення виконавчого збору стягнуто 2 537,19 грн., залишок не стягнутого виконавчого збору становить 36 429,10 грн.

Незгода позивача із діями державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження від 31 жовтня 2018 року зумовила її звернення до суду з даним адміністративним судом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ (далі - Закон №1404-VІІІ, чинний станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону №1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: обов`язковості виконання рішень.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 Закону №1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Вимогами статті 10 Закону №1404-VІІІ заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Згідно вимог статті 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження.

Частиною 5 статті 26 Закону №1404-VІІІ передбачено, що у постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Статтею 27 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

В наявних матеріалах справи відсутні докази оскарження постанови про стягнення виконавчого збору від 02 лютого 2018 року, прийнятої в межах виконавчого провадження №48568188 та з примусового виконання якої вчинено оскаржувані дії щодо відкриття виконавчого провадження №57558437 від 31 жовтня 2018 року.

При цьому, відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1404-VІІІ виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Оскільки постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби, при цьому судом встановлено, що станом на момент прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження від 31 жовтня 2018 року №57558437 постанова про стягнення виконавчого збору від 02 лютого 2018 року була чинна та не оскаржувалась позивачем, зокрема, з підстав визначення в ній розміру виконавчого збору, суд приходить до висновку, що дії державного виконавця з примусового виконання такої постанови є правомірними.

Протилежного належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено.

В частині доводів представника позивача про те, що сума виконавчого збору повинна була розраховуватись, виходячи з фактично стягнутої суми, суд зазначає, що правомірність визначення розміру виконавчого збору, визначеного у постанові про стягнення виконавчого збору від 02 лютого 2018 року має вирішуватись та визначатись в межах спору щодо оскарження безпосередньо такої постанови, а не дій державного виконавця щодо її подальшого примусового виконання.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про правомірність вчинення оскаржуваних дій та прийняття відповідачем оскаржуваної постанови, а відтак підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Згідно з вимогами частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Закону, що і було зроблено позивачем.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень покладений на нього обов`язок доказування виконав повністю.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи, що у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 47, 72 - 78, 241 - 246, 250, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення встановленого ст. 295 КАС України строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя А.Б. Федорчук