Справа № 140/2855/19
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2019-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2019 року ЛуцькСправа № 140/2855/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУНП у Волинській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу від 30.08.2019 року №288 о/с «По особовому складу» про звільнення зі служби в поліції 31.08.2019 року, поновлення на посаді старшого оперуповноваженого кримінальної поліції Луцького відділу поліції ГУ НП у Волинській області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем 19.08.2019 року було подано рапорт з проханням звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням, у свою чергу 28.08.2019 року ОСОБА_1 було подано рапорт про відкликання попереднього рапорту про звільнення. Однак, наказом від 30.08.2018 року ОСОБА_1 звільнено зі служби поліції з 31.08.2019 року. Позивач вказує, що на момент прийняття спірного наказу у нього були відсутні відомості щодо розгляду його рапорту від 28.08.2019 року. Листом від 13.09.2019 року відповідач повідомив позивача, що рапорт від 28.08.2019 року про відкликання звільнення надійшов після останнього дня служби, а тому задовольнити прохання не представляється можливим. Позивач вважає, що в даному випадку було порушено його право на професійну діяльність, оскільки рапорт про відкликання попереднього рапорту про звільнення за власним бажанням не був вчасно розглянутий, у свою чергу вказує, що його волевиявлення продовжити службу в лавах національної поліції було реалізовано шляхом повідомлення керівництва про вищевказане бажання в день перебування на службі та подання рапорту про відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням. Позивач вказує, що мав право на подання рапорту про відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням у строк три місяці, відтак відповідач зобов`язаний був розглянути поданий рапорт, однак ним цього зроблено не було. ОСОБА_1 зазначає, що оскільки поданий ним рапорт про відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням було подано до моменту звільнення, а тому його звільнення є неправомірним, що є підставою для скасування спірного наказу про звільнення та поновлення на раніше займаній посаді.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 30.09.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення оскільки, 19.08.2019 року позивач звернувся до керівництва ГУНП у Волинській області з рапортом про звільнення його зі служби, у зв`язку з чим наказом від 30.08.2019 року ОСОБА_1 було звільнено зі служби з 31.08.2019 року. Представник відповідача вказує, що 02.09.2019 року позивач під розписку отримав трудову книжку, військовий квиток, обхідний лист та припис, при цьому будь-яких заперечень чи зауважень при отриманні документів не вказав, відмови не висловив, що свідчить про беззаперечне погодження припинення служби в поліції у вказаний у рапорті день. Крім того звертає увагу, що сторони погодилися про звільнення позивача з дати, зазначеної у рапорті на звільнення, а тому перешкод для реалізації рапорту ОСОБА_2 від 19.08.2019 року на день видання оскаржуваного наказу не було, оскільки рапорту про відкликання рапорту про звільнення до ГУНП у Волинській області не надходило. Разом з тим, уже звільнений працівник ОСОБА_2 після видання наказу про звільнення 09.09.2019 року подав рапорт про відкликання рапорту про звільнення. Також представник позивача зазначає, що повноваженням призначення на посади, звільнення з посад працівників ГУНП у Волинській області наділений виключно керівник ГУНП у Волинській області, у той же час вчинена резолюція начальником Луцького ВП ГУНП у Волинській області носить лише рекомендаційний характер та вказує на те, що він не заперечує проти подальшого проходження служби в поліції Гичака С. О. Враховуючи вищезазначене, ГУНП у Волинській області вважає, що діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому представник відповідача у задоволенні позову просила відмовити повністю.

У відповіді на відзив позивач вважає, що представник відповідача не спростувала доводів позовної заяви. Зазначає, що рапорт про відкликання попереднього рапорту на звільнення був поданий на резолюцію начальнику Луцького ВП ГУНП у Волинській області та з значним запізненням був переданий до ГУНП у Волинській області. Вказує, що не маючи відповіді на вказаний рапорт прийшов до висновку, що останній не задоволено, а тому 02.09.2019 року забрав трудову книжку з ГУНП у Волинській області, підписавши відповідні документи. ОСОБА_2 вважає, що його звільнення є неправомірним, оскільки він мав право на відкликання рапорту про звільнення за власним бажанням у строк три місяці.

Від учасників справи інших заяв по суті справи та клопотань про розгляд справи в судовому засіданні не надходило.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 року по 31.08.2019 року в Національній поліції Україні, що підтверджується трудовою книжкою і послужним списком (а.с.13-14, 24-26).

19.08.2019 року позивач звернувся до керівництва ГУНП у Волинській області з рапортом про звільнення його зі служби за власним бажанням з 31.08.2019 року (а.с.29).

У свою чергу, 23.08.2019 року начальником Луцького ВП ГУНП у Волинській області начальнику ГУНП у Волинській області було подано подання про звільнення зі служби в поліції старшого оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Луцького ВП ГУНП у Волинській області капітана поліції ОСОБА_2 (а.с.30).

Разом з тим, 28.08.2019 року позивачем було подано рапорт про відкликання рапорту про звільнення з органів внутрішніх справ у зв`язку зі змінами сімейних обставин (а.с.33).

Наказом ГУНП у Волинській області від 30.08.2019 року №288 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за власним бажанням з 31.08.2019 року (а.с.31).

Крім того, листом від 13.09.2019 року ГУНП у Волинській області повідомило позивача про неможливість вчасно вирішити питання щодо відкликання про звільнення (а.с.38).

Вважаючи вищевказаний наказ протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII (далі - Закон №580-VIII).

Відповідно до преамбули Закон №580-VIII визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Перелік підстав звільнення зі служби в поліції визначений статтею Закону №580-VIII. Згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Законом №580-VIII не врегульована процедура та порядок звільнення особи за власним бажанням, зокрема, строки попередження працівником про таке звільнення та строки прийняття відповідного рішення про звільнення.

Відповідно до пункту 4 розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тому, до спірних правовідносин суд вважає необхідним застосувати положення Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) в частині, що не суперечить Закону №580-VIII.

За змістом статті 3 КЗпП законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП).

Відповідно до статті 38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у статті 38 КЗпП, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, при умові, що таке звільнення зумовлене неможливістю продовжувати роботу. В усіх інших випадках розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, здійснюється після закінчення двотижневого терміну попередження про звільнення. Зазначеною нормою передбачене також право працівника на залишення на роботі після подання заяви про звільнення за власним бажанням, якщо після закінченням строку попередження про звільнення він не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору.

Правовий аналіз положень статті 38 КЗпП свідчить, що реалізація передбачених цією нормою правовідносин залежить від волевиявлення працівника як щодо ініціювання звільнення з займаної посади шляхом подання заяви про звільнення за власним бажанням, так і щодо вчинення ним дій, які свідчать про його наміри залишитись на роботі після подання такої заяви.

Водночас, суд критично ставиться до посилання позивача на протиправність його звільнення без врахування поданого ним рапорту про відкликання рапорту про звільнення, з огляду на те, що такий рапорт про відкликання позивач подав до начальника Луцького ВП ГУНП у Волинській області (як вбачається з резолюції останнього), разом з тим, згідно з журналом реєстрації вхідних документів (а.с.34-37), даний рапорт зареєстровано в ГУНП у Волинській області лише 09.09.2019 року, тобто через 10 днів після видання оскаржуваного наказу про звільнення ОСОБА_2 зі служби в поліції від 30.08.2019 року №288 о/с.

Разом з тим, суд звертає увагу, що згідно посадової Інструкції начальника Луцького ГУНП у Волинській області, останній не наділений повноваженнями приймати та звільняти позивача зі служби в поліції. Зазначення резолюції начальником Луцького ВП ГУНП у Волинській області на рапорті позивача від 28.08.2019 року носить лише рекомендаційний характер та вказує на те, що він не заперечує проти подальшого проходження позивачем служби в поліції.

Крім того, згідно розписки позивач 02.09.2019 року отримав в управлінні кадрового забезпечення ГУНП у Волинській області трудову книжку, військовий квиток, обхідний лист та припис, однак жодним чином не повідомив відповідача про своє бажання продовжувати службу в поліції, як і жодним чином не з`ясував інформацію про результати розгляду його рапорту від 28.08.2019 року.

Вирішуючи зазначений спір, суд враховує, що положеннями статті 38 КЗпП не врегульований порядок та форми волевиявлення працівника щодо залишення на роботі після подання заяви про звільнення. Тому, формами такого волевиявлення можуть бути будь-які дії, що свідчать про наміри залишитись на роботі після подання такої заяви, в тому числі і подання відповідної заяви про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням. При цьому, єдиною обов`язковою умовою волевиявлення щодо залишення на роботі після написання заяви про звільнення за власним бажанням є вчинення таких дій (подання відповідної заяви) до закінчення терміну попередження. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи відповідачу на момент видачі оскаржуваного наказу не було і не могло бути відомо про волевиявлення позивача продовжувати службу в поліції, оскільки такий було зареєстровано в ГУНП у Волинській області лише 09.09.2019 року. Крім того, суд звертає увагу на зміст рапорту ОСОБА_2 від 28.08.2019 року, в якому останній просив відкликати його рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ, однак суд зазначає, що позивач був звільнений з органів внутрішніх справ ще 06.11.2015 року, тоді як з 07.11.2015 року по 31.08.2019 року проходив службу в поліції.

Крім того, суд зазначає, що позивачем 31.08.2019 року було подано на офіційному веб-сайті НАЗК декларацію «перед звільненням», за період не охоплений раніше поданими деклараціями. Таким чином, волевиявлення ОСОБА_2 продовжувати службу в поліції, не узгоджується з його діями щодо подання 31.08.2019 року декларації «перед звільнення», та отриманням 02.09.2019 року трудової книжки, військового квитка, обхідного листка та припису без повідомлення в належний спосіб відповідача про його бажання продовжувати службу в поліції.

Також суд не бере до уваги твердження позивача про його право на відкликання рапорту про звільнення протягом трьох місяців, оскільки позивачем у рапорті на звільнення було чітко вказано дату звільнення, а саме з 31.08.2019 року, тобто сторонами у даному випадку була узгоджена дата звільнення ОСОБА_2 .

З огляду на викладене суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки у відповідності до вимог частини другої статті 77 КАС України відповідач, як суб`єкт владних повноважень довів правомірність свого рішення, спростував доводи позивача, а відтак діяв у межах та спосіб встановлений чинним законодавством України, а тому у задоволенні даного адміністративного позову слід відмовити повністю.

Одночасно, позивач не довів обставин, які б свідчили про порушення його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя О. О. Андрусенко