Справа № 440/4129/19
Суддя: К.І. Клочко
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/4129/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Клочка К.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Гринько М.О.,

розглянувши у судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом Міністерства внутрішніх справ України до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

29.10.2019 Міністерство внутрішніх справ України (надалі позивач, МВС України) звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі відповідач, Департамент ДВС МЮУ) про визнання протиправною та скасування постанови від 02.10.2019 про стягнення виконавчого збору у розмірі 16692,00 грн у виконавчому провадженні №60210873.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювана постанова винесена у межах виконавчого провадження №60210873, відкритого відповідачем 02.10.2019 з примусового виконання виконавчого листа №440/1389/19, виданого Полтавським окружним адміністративним судом 04.09.2019. Позивач виконав рішення суду у справі №440/1389/19 ще 24.09.2019, тобто до відкриття виконавчого провадження №60210873. А відтак, оскаржувані дії та постанова не відповідають вимогам частини дев`ятої статті 27 Закону України Про виконавче провадження, згідно якої виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання на 27.11.2019 та залучено до участі у справі у якості співвідповідачів відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та Міністерство юстиції України.

27.11.2019 до Полтавського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, у якому відповідач позов не визнав та посилався на те, що виконавчий збір не стягується у випадках, передбачених частиною п`ятою, частинами сьомої та дев`ятою статті 27 Закону України Про виконавче провадження. Позивач помилково ототожнює процедуру стягнення виконавчого збору з процедурою винесення постанови про стягнення виконавчого збору. В силу частини четвертої статті 27 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов`язаний винести одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору. На стадії винесення постанови про стягнення виконавчого збору державний виконавець об`єктивно не володіє інформацією про виконання чи невиконання судового рішення боржником.

У судове засідання 27.11.2019 позивач свого уповноваженого представника до суду не направив, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, та про причини його неявки суд не повідомив.

Частиною першою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з пунктом першим частини третьої цієї статті якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Зважаючи на те, що позивач явку уповноваженого представника до суду не забезпечив та про причини неявки свого представника не повідомив, суд визнав за можливе проводити судове засідання за відсутності представника позивача.

У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, суд встановив такі обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 у справі №440/1389/19, що набрало законної сили 15.08.2019, позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління МВС України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області про визнання дій та рішення протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково; визнано протиправним та скасовано рішення, викладене у Листі Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України №15/2-543 від 14.02.2018 про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності в порядку та в розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції"; зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України та Управління МВС України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області вчинити дії щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, в порядку та в розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції"; стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн; в решті позову відмовлено.

15.08.2019 постановою Другого апеляційного адміністративного суду рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 по справі №440/1389/19 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог; прийнято в цій частині постанову, якою зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України виділити та перерахувати на рахунок Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області кошти у сумі 275600,00 грн для нарахування та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 ; зобов`язано Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області видати наказ для виплати одноразової грошової допомоги інваліду II групи ОСОБА_1 та здійснити виплату цієї допомоги у розмірі 275 600 грн; в іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 залишено без змін.

04.09.2019 з метою виконання вказаного судового рішення Полтавським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №440/1389/19, яким зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України та Управління МСВ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області вчинити дії щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, в порядку та в розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції".

24.09.2019 директором ДФОП МВС України Шевніним С.М. затверджено висновок про призначення одноразової грошової допомоги на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 15.08.2019 та рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 по справі №440/1389/19 у розмірі 275600,00 грн.

02.10.2019 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурла В.Е. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №60210873 з примусового виконання виконавчого листа від 04.09.2019 № 440/1389/19.

Того ж дня 02.10.2019 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурла В.Е. винесено постанову про стягнення виконавчого збору в сумі 16692,00 грн.

23.10.2019 за вих. №12/6-4922 МВС України направлено старшому державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурлі В.Е. заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Також МВС України просило скасувати постанову від 02.10.2019 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №60210873.

04.10.2019 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановським Ю.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням боржником у повному обсязі рішення суду згідно виконавчого документа. Питання щодо виконавчого збору у даній постанові не вирішено.

Вважаючи постанову про стягнення виконавчого збору протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження" №1404-VIII від 02.06.2016 (далі -Закон № 1404-VIII).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом /пункт 1 частини другої цієї статті/.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою статті 26 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За визначенням, наведеним у частині першій статті 27 Закону №1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до частини третьої цієї статті за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Частиною четвертою цієї ж статті встановлено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Аналогічні положення містяться в пункті 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30.09.2016 за №1302/29432.

Так, пунктом 8 визначено, що виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження.

Отже, з аналізу наведених норм слідує, що державний виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору у разі відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору. Натомість, у випадку, коли примусове виконання рішення не передбачає справляння виконавчого збору, відсутні підстави для винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Виключний перелік рішень, примусове виконання яких не передбачають справляння виконавчого збору, наведено у частині п`ятій статті 27 Закону №1404-VIII.

Так, виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень";

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Як вбачається з наведеного, до вказаного переліку рішень не відноситься судове рішення, що прийнято у справі №440/1389/19, а саме: зобов`язано Міністерство внутрішніх справ України та Управління МВС України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії Управління МВС України в Полтавській області вчинити дії щодо призначення ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності, в порядку та в розмірі визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 №850 "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції".

Водночас, відповідно до частини дев`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Отже, дія норми частини дев`ятої статті 27 Закону №1404-VIII поширюється на те виконавче провадження, яке закінчено у зв`язку з повним виконанням судового рішення.

Судом встановлено, що 23.10.2019 за вих. №12/6-4922 МВС України направлено старшому державному виконавцю відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурлі В.Е. заяву про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом 24.09.2019. Також МВС України просило скасувати постанову від 02.10.2019 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №60210873.

Як вже зазначалося судом, 04.10.2019 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кудрановським Ю.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням боржником у повному обсязі рішення суду згідно виконавчого документа.

У вказаній постанові державний виконавець, посилаючись на положення пункту 9 частини першої статті 27 Закону України Про виконавче провадження, вказує на те, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження, якщо рішення виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, однак питання про стягнення виконавчого збору державним виконавцем не вирішено.

Стосовно твердження відповідача про те, що позивач помилково ототожнює процедуру стягнення виконавчого збору з процедурою винесення постанови про стягнення виконавчого збору, внаслідок чого така постанова не підлягає скасуванню, а просто виконавчий збір не стягується, суд звертає увагу на те, що згідно усталеної судової практики, зокрема, Верховного суду, в разі відсутності підстав для стягнення виконавчого збору належним способом судового захисту є саме скасування постанови про стягнення виконавчого збору (постанови Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №824/172/18-а, від 11.09.2019 у справі №553/196/18, від 09.10.2019 у справі №804/8290/16, від 20.11.2019 у справі №640/11155/19, від 16.08.2019 у справі №520/987/19).

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту", ухваленої на 114-й сесії 12.05.2004, передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Твердження представника відповідача про те, що виконавчий збір не буде стягуватися, зокрема, з огляду на те, що оскаржена постанова від 02.10.2019 не виділена в окреме провадження судом не приймається, оскільки, по-перше, немає гарантії, що це не буде зроблено пізніше, а по-друге, дія зазначеної постанови, як акту індивідуальної дії, за визначенням статті 4 Кодексу адмінінстративного судочинства України, вичерпує дію її виконанням, позаяк немає визначеного строку дії.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, зокрема, беручи до уваги те, що державний виконавець при закінченні виконавчого провадження питання про стягнення виконавчого збору не вирішив, суд приходить до висновку, що постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурли В.Е. від 02.10.2019 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні №60210873 з примусового виконання виконавчого листа від 04.09.2019 № 440/1389/19 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснюється у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частин 1, 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи сплату позивачем судового збору в розмірі 1921 грн, зазначена сума підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 3, 6 - 10, 72 - 77, 90, 241 - 246, 263, 287 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01024, ідентифікаційний код 00032684) до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622), відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622), Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622) про визнання протиправною та скасування постанови задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Бурли В.Е. від 02.10.2019 про стягнення виконавчого збору у розмірі 16692,00 грн (шістнадцять тисяч шістсот дев`яносто дві гривні нуль копійок) у виконавчому провадженні №60210873.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України (вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001, ідентифікаційний код 00015622) на користь Міністерства внутрішніх справ України (вул. Академіка Богомольця, 10, м. Київ, 01024, ідентифікаційний код 00032684) витрати зі сплати судового збору в розмірі 1921,00 грн (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня нуль копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя К.І. Клочко