Справа № 607/1402/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

29 листопада 2019 року

Київ

справа №607/1402/16-а

адміністративне провадження №К/9901/13661/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 607/1402/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 серпня 2016 року (постановлену у складі головуючого судді Братасюка В.М.) та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року (постановлену у складі колегії: головуючого судді Дяковича В.П., суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом, яким просив визнати протиправними дії Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (далі також - відповідач) щодо обмеження розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату йому пенсії відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2015 року у справі №1915/19678/12, з врахуванням довідки, виданої управлінням МНС в Тернопільській області 21 вересня 2006 року №В-40, без обмеження розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, починаючи з 01 січня 2012 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 серпня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні адміністративного позову виходив з того, що пенсію позивачу призначено до нарахування та виплати виходячи з заробітної плати, одержаної за роботу в зоні відчуження у 1986 році, на підставі довідки, виданої управлінням МНС в Тернопільській області від 21 вересня 2006 року №В-40, за рішенням суду від 12 травня 2015 року, тобто після набрання чинності першого абзацу пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України '"Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи", а відтак на думку суду, правомірним є поширення на спірні відносини позивача та органів УПФУ щодо здійснення пенсійних виплат, положень статті 2 розділу І Загальних положень Закону України '"Про заходи щодо законодавчого реформування пенсійної системи", якими встановлене обмеження максимального розміру виплачуваних пенсій.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року у справі апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 серпня 2016 року у справі № 607/1402/16-а - скасовано та прийнято нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії за період з 01 січня 2012 року по 11 серпня 2015 року включно - залишено без розгляду. Визнано протиправними дії Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо обмеження розміру пенсії ОСОБА_1 десятьма прожитковими мінімумами. Зобов`язано Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області здійснити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2015 року у справі №1915/19678/12, з врахуванням довідки, виданої управлінням МНС в Тернопільській області 21 вересня 2006 року №В-40, без обмеження розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, починаючи з 12 серпня 2015 року.

Постановляючи зазначене рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання неправомірними дій та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу пенсії відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2015 року у справі №1915/19678/12, з врахуванням довідки, виданої управлінням МНС в Тернопільській області 21 вересня 2006 року №В-40, без обмеження розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, починаючи з 12 серпня 2015 року, з урахуванням виплачених сум.

При цьому, посилаючись на положення статей 99, 100 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) враховуючи фактичну дату звернення позивача за захистом своїх порушених прав, виходячи із передбаченого законом строку звернення до адміністративного суду, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 в частині вимог за період з 01 січня 2012 року по 11 серпня 2015 року включно слід залишити без розгляду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями суду апеляційної інстанції в частині залишення позову без розгляду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга надійшла до суду 14 листопада 2016 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі №607/1402/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 28 листопада 2019 року прийняв до провадження адміністративну справу №607/1402/16-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 28 листопада 2019 року.

Разом з касаційною скаргою подано клопотання про розгляд справи в судовому засіданні, в задоволенні якого було відмовлено ухвалою Верховного Суду від 29 листопада 2019 року.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 та інвалідом другої групи по захворюваннях, пов`язаних з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2015 року у справі №1915/19678/2012, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року та роз`яснена ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 листопада 2015 року, зобов`язано відповідача проводити нарахування та виплату позивачу пенсії, виходячи із заробітної плати, одержаної за роботу в зоні відчуження у 1986 році на підставі довідки, виданої управлінням МНС України в Тернопільській області 21 вересня 2006 року №В-40 із 01 січня 2012 року.

Дане рішення звернуто до примусового виконання.

На звернення позивача щодо перерахунку пенсії на виконання рішення суду, відповідач листом від 16 листопада 2015 року №298/В-11 повідомив його, що у листопаді 2015 року йому проведено перерахунок пенсії.

Однак, позивач вказує, що даний перерахунок пенсії відповідач здійснив обмеживши розмір пенсійної виплати десятьма прожитковими мінімумами.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції у своєму рішенні дійшов вірного висновку щодо скасування рішення суду першої інстанції та задоволення по суті його позовних вимог. Разом з тим позовні вимоги з 01 січня 2012 року до 11 серпня 2015 року залишено без розгляду із посиланням на статті 99, 100 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року).

Зокрема, позивач зазначає, що із змісту частини першої статті 99 КАС України вбачається, що адміністративний позов може бути поданий в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого не тільки Кодексом, а також іншими, тобто спеціальними законами.

При цьому, позивач зазначає, що відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Тобто, у цій нормі йдеться про нараховані суми пенсій та про вину органу ПФУ. Ненарахування сум пенсій може бути наслідком вини органу ПФУ, проявом якої порушення законодавства про пенсійне забезпечення.

Від відповідача відзиву або заперечень на касаційну скаргу позивача не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року відповідає не повністю, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є частково прийнятті з огляду на наступне.

Як вбачається із змісту касаційної скарги, позивач погоджується із постановою суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог, однак вважає зазначене рішення незаконним та необґрунтованими в частині залишення позовних вимог без розгляду. Враховуючи зазначене та виходячи із меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року буде переглядатись судом лише в частині залишення позовної без розгляд у період з 01 січня 2012 року до 11 серпня 2015 року.

Стосовно залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії в частині вимог за період з 01 січня 2012 року до 11 серпня 2015 року, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачем пропущено строк, визначений частиною першої статті 99 КАС України для звернення до суду з адміністративним позовом.

Суд касаційної інстанції вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції щодо застосування у цій справі строку звернення до суду, виходячи з наступного.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку. якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.

Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд у випадку визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.

Суд також виходить з того, що у триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких правовідносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації права громадян на соціальний захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).

Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежать також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.

Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків, якщо інше прямо не передбачено законом.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" і у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" колегія суддів дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.

Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист підтверджується також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий же обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом.

Згідно з частиною другою статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з непроведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 164/1904/14-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 лютого 2019 року у справі № 522/2738/17, від 9 липня 2019 року у справі 676/1557/16-ц, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17, від 30 жовтня 2018 року у справі № 493/1867/17, від 22 січня 2019 року у справі № 201/9987/17(2-а/201/304/2017) та від 22 листопада 2019 року у справі №1140/3136/18.

За таких обставин колегія суддів не погоджується із тим, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення, слід застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною першою статті 99 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2019 року), оскільки це матиме наслідком неможливість реалізувати передбачене Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час без обмеження строку у визначеному законодавством розмірі.

В той же час судом апеляційної інстанції не досліджено питання правомірності дій відповідача у контексті перерахунку та виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2012 року до 11 серпня 2015 року з врахуванням рішення суду у справі №1915/19678/2012, яке набрало законної сили.

У зв`язку із чим, позовні вимоги в частині, залишеній без розгляду слід направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

В пункті 31 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Волошин проти України" (№15853/08) та пункті 22 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бацаніна проти Росії" (№3932/02) зазначено, що принцип рівності сторін вимагає "справедливого балансу між сторонами", і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її.

Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (№ 63566/00), пункту 13 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Петриченко проти України" (№ 2586/07) та пункту 280 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" (№42310/04), суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім цього у пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі "Бендерський проти України" (№ 22750/02) вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (… ). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною першою статті 353 КАС України визначено, що підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали судом першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення суду апеляційної інстанції підлягає частковому скасуванню, а касаційна скарга - частковому задоволенню.

Враховуючи, що справа направляється для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, то в силу частини шостої статті 139 КАС України судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 354, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року скасувати в частині залишення без розгляду позовних вимог за період з 01 січня 2012 року до 11 серпня 2015 року, а справу в цій частині направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

В іншій частині постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 жовтня 2016 року у справі №607/1402/16-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

Н.В. Коваленко