Справа № 1.380.2019.004286
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10908/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.

за участі секретаря судового засідання Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року (суддя Брильовський Р.М., м. Львів, повний текст судового рішення складено 02 жовтня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 22.08.2019 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, у якому просив: визнати протиправним та скасувати пункт 64 рішення комісії Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, оформленого протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової допомоги та компенсаційних сум від 14.06.2019 №78; зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення і виплату позивачу, як особі з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаногоіз захистом Батьківщини, одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-XII). В обґрунтування позовних вимог вказує, що є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, пов`язаного із захистом Батьківщини, з огляду на що має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченою статтею 16 Закону №2011-XII. При цьому, позивач вважає помилковим покликання відповідача на абзац 2 частини четвертої статті 16-3 Закону №2011-XII, оскільки вказана норма набула чинності 01.01.2017, позаяк втрата працездатності позивачу вперше встановлена у 2016 році. Відтак, позивач не погоджується із вказаним рішенням комісії з тих підстав, що відповідно до нормативно-правових актів, наведених у тексті позовної заяви, він має право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням групи інвалідності.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року у справі №1.380.2019.004286 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що первинно втрату працездатності 15% позивач отримав 22.11.2016, а групу інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, призначено 08.04.2019, тобто більше ніж через два роки. Скаржник звертає увагу, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано, що відповідно до частини четвертої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми. У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється. Скаржник вважає, що підстави для виплати ОСОБА_1 грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності відсутні.

Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 в період з 04.08.2014 по 27.12.2314, з 17.09.2015 по 26.04.2016 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей та є учасником бойових дій, що підтверджується копіями довідки військової частини НОМЕР_1 від 20.05.2016 №2855, ГО «Правий сектор-захід» від 25.01.2015 №573 та посвідчення серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 06.12.2015 під час обстрілу опорного пункту зі стрілецької зброї, під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Попасна та Троїцьке Луганської області, одержав вогнепальне кульове наскрізне поранення правої нижньої кінцівки, що підтверджується довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 06.12.2015 №5452. Як слідує з довідки військово-лікарської комісії від 05.01.2016 №5/1 встановлено причинний зв`язок захворювання позивача, як, таке, що пов`язане з проходженням військової служби (захисту Батьківщини).

Під час огляду органами МСЕК ОСОБА_1 22.11.2016 було встановлено 15% втрати працездатності внаслідок поранення пов`язаного з захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках Серія 12 ААА №002134.

З матеріалів справи слідує, що позивач неодноразово проходив лікування у медичних закладах та підтверджується копіями відповідних медичних документів: виписка з історії хвороби №2454/966, медична карта стаціонарного хворого №15800, медичних карток.

ОСОБА_1 26.04.2016 звільнений з військової служби «за станом здоров`я» відповідно до наказу командира військової частини ПП НОМЕР_1 від 26.04.2016 №117. Органами МСЕК 08.04.2019 ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12ААБ №294446.

У зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності позивач звернувся до Львівського обласного військового комісаріату із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із отриманням 08.04.2019 ІІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини.

Комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, 14.06.2019 (протокол №78) дійшла висновку про відмову в призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, оскільки заявнику групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності. При цьому зазначено, що допомога у зв`язку з встановленням 15% втрати працездатності виплачена в сумі 15225 грн.

Львівський обласний військовий комісаріат листом від 15.07.2019 №7050 повідомив позивача про те, що 14.06.2019 комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки групу інвалідності позивачу встановлено понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності.

Вважаючи дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги протиправними, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що в силу статті 58 Конституції України, норма Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким було доповнено частину четверту статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ абзацом другим (щодо права на виплату одноразової грошової допомоги після спливу дворічного терміну після первинного встановлення інвалідності), яка набрала чинності 01.01.2017, не може розповсюджуватись на спірні правовідносини, оскільки застосування даної норми стосовно позивача можливе лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача, починаючи з 08.04.2019 і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом №2011-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до положень статті 1 якого соціальний захист військовослужбовців це, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону №2011-XII, дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною першою статті 16 Закону №2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 частини другої статті 16 Закону №2011-ХІІ встановлено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно із пунктом «б» частини першої статті 16-2 Закону №2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент звернення позивача за призначенням допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи.

Частинами другою, четвертою статті 16-3 наведеного Закону (в редакції, чинній на час первинного огляду позивача органами МСЕК та встановлення відсотку втрати працездатності) передбачено, що у випадках, передбачених підпунктами 4 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується відповідним військовослужбовцям, військовозобов`язаним або резервістам. Якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

«Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 №975 (далі Порядок №975).

Відповідно до частини другої пункту 3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги єу разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності; у разі встановлення ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Згідно з пунктом 8 Порядку №975 (в редакції, чинній на час первинного огляду позивача органами МСЕК та встановлення відсотку втрати працездатності) якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Так, згідно з довідкою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 12ААБ №294446 з 08.04.2019 позивачу встановлено IIІ групу інвалідності з причин поранення, пов`язаного з захистом Батьківщини.

Як встановлено судом першої інстанції із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України через Львівський обласний військовий комісаріат із заявою та підтверджуючими документами про виплату одноразової грошової допомоги відповідно до чинного законодавства, з врахуванням раніше виплаченої суми.

Однак, відповідач рішенням, оформленим протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.06.2019 №78, посилаючись на абзац другий частини четвертої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ відмовив у призначенні такої допомоги у зв`язку з тим, що ІІІ групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення 15% ступеня втрати працездатності.

Суд апеляційної інстанції вважає, що вказана підстава відмови є необґрунтованою, з огляду на наступне.

Положення частини четвертої статті 16-3 Закону №2011-XII та пункт 8 Порядку №975 передбачають право військовослужбовців на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі у випадку встановлення під час повторного огляду згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищої групи інвалідності, за умови, що встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності відбулось протягом двох років після первинного встановлення інвалідності або відсотку втрати працездатності.

Вказані положення застосовуються при вирішенні питання щодо отримання доплат між розміром раніше отриманої одноразової грошової допомоги при встановленні інвалідності нижчої групи (меншого відсотка втрати працездатності) та розміром одноразової грошової допомоги, яка повинна виплачуватись при встановлені інвалідності вищої групи (більшого відсотка втрати працездатності).

Таким чином, як Закон №2011-XII, так і Порядок №975 обмежують виплату одноразової грошової допомоги особі лише у разі встановлення вищої групи інвалідності або більшого відсотку втрати працездатності, які є окремими правовими підставами для отримання одноразової грошової допомоги. При встановленні інвалідності після встановлення відсотку втрати працездатності чи навпаки ознака повторності відсутня.

Окрім цього, відповідач у призначенні одноразової грошової допомоги відмовив у зв`язку із встановленням з 08.04.2019 позивачу ІІІ групи інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності з посиланням на абзац другий частини четвертої статті 16-3 Закону №2011-ХІІ та пункт 8 Порядку №975.

Колегія суддів звертає увагу, що на момент первинного встановлення позивачу часткової втрати працездатності 22.11.2016 зазначені вище Закон №2011-ХІІ та Порядок №975 не містили норми, яка б встановлювала строк реалізації права на одноразову грошову допомогу при подальшому встановленні особі інвалідності за наслідками повторного медичного огляду.

В подальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, частину четверту статті 16-3 Закону №2011-XIІ доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється». Ця норма набрала чинності 01.01.2017. Абзацом такого самого змісту постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2017 №335 доповнено пункт 8 Порядку № 975, який також застосовується з 01.01.2017.

Саме ця норма стала підставою для відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги.

Проте, Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

В силу статті 58 Конституції України, норма Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким доповнено частину четверту статті 16-3 Закону №2011-ХІІ абзацом другим (щодо права на виплату одноразової грошової допомоги після спливу дворічного терміну після первинного встановлення інвалідності), яка набрала чинності 01.01.2017, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо не можливості їх застосування до спірних правовідносин та можливість застосування даної норми стосовно позивача лише у разі повторного встановлення інвалідності для позивача, починаючи з 08.04.2019, і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

Стаття 16-3 Закону №2011-ХІІ у редакції до 01.01.2017 не містила часових обмежень на виплату одноразової грошової допомоги у разі, якщо після призначення первинної групи інвалідності (меншого відсотку втрати працездатності) особі було встановлено вищу групу інвалідності (більшого відсотку втрати працездатності), зокрема після двох років з часу первинного встановлення інвалідності, однак, разом з тим, апеляційний суд бере до уваги і те, що ІІІ група інвалідності встановлена позивачу первинно.

Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави зробити висновок, що у разі встановлення військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у них виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується їм з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги. Оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, отже, позивач має право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення групи інвалідності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20 березня 2018 року у справі №295/3091/17, від 21 червня 2018 року усправі №760/11440/17, від 30 вересня 2019 року у справі №825/1380/18і колегія суддів не вбачає підстав від неї відступати.

Крім того, суд апеляційної інстанції за результатами аналізу практики Європейського Суду з прав людини (пункт 53 рішення у справі «Ковач проти України», пункт 59 рішення у справі «Мельниченко проти України», пункт 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України») та статті 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод дійшов висновку, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності (меншого відсотка втрати працездатності). В даному випадку основним критерієм для призначення одноразової допомоги має слугувати той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги відповідно до Постанови №975 та статей 16, 16-3 Закону №2011-ХІІ, як особі з інвалідністю ІІІ групи внаслідок поранення, яке пов`язане з захистом Батьківщини.

Враховуючи, що скаржником не доведено правомірності відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності ІІІ групи внаслідок травми, пов`язаної із захистом Батьківщини, суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у виплаті одноразової грошової допомоги, оформленому пунктом 64 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14.06.2019 №78, не відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України та Закону №2011-XII, а тому підлягає скасуванню.

При цьому, згідно з положеннями статті 2 КАС України справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин здійснюється з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Прийняття рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає цій міжнародній нормі.

За приписами чинного законодавства, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Метою судового захисту порушеного права є вирішення між сторонами правового конфлікту, припинення публічно-правового спору та використання дієвого способу захисту (відновлення) порушеного права.

Отже, оскільки процесуальні засоби відновлення порушеного права мають бути гнучкими та ефективними, враховуючи, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги, тому, з огляду фактичні обставини справи, реалізуючи встановлене частиною першою статті 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, з метою забезпечення ефективного способу захисту та поновлення порушеного права позивача, суд першої інстанції, не підміняючи орган владних повноважень та не втручаючись у його дискреційні повноваження щодо здійснення активних дій стосовно виплати одноразової допомоги, з метою повного захисту прав та інтересів позивача правомірно зобов`язав Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату позивачу спірної одноразової допомоги.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції та є аналогічними тим, які зазначені у відзиві на адміністративний позов. У ній також не наведено інших аргументів, які б не були предметом перевірки судом та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви правомірності виплати позивачу одноразової грошової допомоги та на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 27 листопада 2019 року.