Справа № 640/12061/19
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 листопада 2019 року № 640/12061/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Скочок Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомГромадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України (відповідач-1) Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (відповідач-2)
провизнання протиправним та скасування рішення в частині, зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення - наказ Державної міграційної служби України №133 від 03.05.2019 в частині визнання недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 12.06.2003 та серії НОМЕР_2 106736 від 12.10.2006, виданої громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22.07.2019 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), встановлено сторонам строк для надання відзиву, відповіді на відзив, заперечення.

В обґрунтування позовних вимог вказано про те, що у межах спірних правовідносин позивач не має нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному разі міграційного органу), оскільки порушення відбулось не з її вини, а виправлення допущеної помилки шляхом визнання недійсною посвідки на постійне проживання, виданої більше десяти років тому, є недопустимим. Крім того, представником позивача зазначено, що лише 26.12.2003 Постановою Кабінету Міністрів України було затверджено Порядок оформлення і видачі посвідки на постійне проживання №1983.

14.08.2019 від представника відповідачів через канцелярію суду надійшов відзив, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши про правомірність оскаржуваного наказу, винесено правомірно та у межах наданих відповідачу-1 повноважень, оскільки подані громадянкою Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 документи не підтверджують проходження нею в УРФСР професійного навчання відповідно до вимог угоди між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття на роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, а навчання іноземки у Харківському державному інституті культури у період з 1981 по 1985 не відноситься до завдань вказаної Угоди. Крім того, представником відповідача наголошено, що з відповідною заявою громадянам Соціалістичної Республіки В`єтнам слід було звернутись до 07.02.2002, оскільки з 08.02.2002 іноземці вказаної категорії мали право отримати посвідку на постійне проживання виключно за умови наявності дозволу на імміграцію при наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений ч.ч. 2 та 4 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». Натомість, позивач звернулась до управління лише 27.05.2003.

Щодо заявленого представником відповідачів клопотання, викладеного у прохальній частині відзиву, про здійснення розгляду справи за участю представника відповідачів суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Таким чином, з огляду на викладені положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд за результатами розгляду клопотання однієї із сторін може ухвалити про проведення розгляду справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін за наявності відповідних обставин.

У силу ч. 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 4 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та наведених законодавчих положень, судом при відкритті провадження зроблено висновок про можливість розгляду адміністративної справи №640/12061/19 за правилами спрощеного позовного провадження.

При цьому, у розглядуваному клопотанні представником відповідачів не наведено жодної обставини, яка б перешкоджала розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про необґрунтованість клопотання представника відповідачів про здійснення розгляду справи за участю представника відповідачів та відмову у його задоволенні.

23.08.2019 від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив, в якій останнім додатково наголошено на обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Розглянувши подані представниками сторін документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, відповідь на відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 звернулась до Головного управління МВС України в м. Києві із заявою від 27.05.2003 про видачу посвідки на проживання.

Згідно з висновком розгляду матеріалів громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 від 03.06.2003, складеного ст. інспектором ВГІРФО Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві капітана міліції Босенком С.І. та затвердженим начальником УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві полковником міліції Давиденком В.М., визнано за можливим документувати громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 посвідкою на постійне проживання для іноземця. У мотивувальній частині вказаного висновку зазначено, що громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 вперше прибула до України у вересні 1991 року, згідно з міжурядовою Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття на роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, на навчання до Харківського інституту культуру, в якому навчалась до червня 1985 року, отримавши диплом НОМЕР_3 від 25.06.1985 за спеціальністю «Бібліотековедення та бібліографія». Згідно з п. 3, ч. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, щодо порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання іноземних громадян, громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 отримала дозвіл на імміграцію для проживання в Україні. Документи, які дають підстави для відмови у задоволенні прохання громадянки В`єтнаму ОСОБА_1 , як зазначено у даному висновку, під час розгляду справи до ВГІРФО Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві не надходили.

На підставі викладеного, громадянку В`єтнаму ОСОБА_1 документовано тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.06.2003.

Надалі, громадянка В`єтнаму ОСОБА_1 звернулась до Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ГУМВС України в м. Києві із заявою від 10.10.2006 з проханням оформити їй посвідку на постійне проживання в Україні у зв`язку досягненням 45-річного віку. У відповідності до відмітки на копії даної заяви, наявної у матеріалах справи, заявниці оформлено посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_4 від 12.10.2006.

У той же час, висновком про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянам Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від 27.02.2019, складеним головним спеціалістом відділу міграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Козляковською Ю.І. та затвердженим начальником Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Гузь В.В., визначено надіслати останній до Державної міграційної служби України для підготовки проекту наказу голови ДМС про скасування рішення щодо видачі посвідок на постійне проживання та визнання їх недійсними.

У мотивувальній частині вказаного висновку зазначено наступне. До ГУ ДМС України в м. Києві звернувся громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання (досягнення 25-ти річного віку). Перевіркою матеріалів справи №106736 встановлено, що мати іноземця громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженка В`єтнаму, разом з неповнолітніми дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 27.05.2003 звернулася до УГІРФО ГУМВС України в м. Києві з клопотанням щодо видачі їй довідки на постійне проживання. При зверненні заявниця надала диплом про те, що вона в період з 1981 року по 1985 рік навчалася в Харківському державному інституті культури (диплом НВ №131425). Керівництвом УГП та ІС ГУ МВС України в м. Києві 03.06.2003 на підставі заяви вказаної іноземки було прийнято рішення щодо документування її посвідкою на постійне проживання, відповідно до абзацу 4 п. 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону. Відповідно до вказаної норми Закону, такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні, звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні. Закон України «Про імміграцію» набув чинності 07.08.2001. Одночасно слід зазначити, що заяви іноземців та осіб без громадянства про надання дозволу на імміграцію або видачу посвідки на постійне проживання, подані з 07.08.2001 до 07.02.2002, підлягали розгляду відповідно до вимог Закону, тобто його норми використовувалися як норми прямої дії. Натомість, враховуючи, що громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по-перше, прибула на навчання за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року та навчалася в Харківському державному інституті культури, а, по-друге, звернулась з питання видачі посвідки на постійне проживання 27.05.2003, у неї були відсутні підстави для оформлення посвідки на проживання, відповідно до абзацу 4 п. 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону. Інформація про наявність будь-яких інших підстав для отримання посвідки на постійне проживання або оформлення дозволу на імміграцію у справі громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 її дітям відсутня, у зв`язку з чим рішення від 03.03.2003 про оформлення посвідок постійне проживання громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 прийнято з порушенням вимог законодавства.

З огляду на вказаний висновок, п. 8 наказу Державної міграційної служби України від 03.05.2019 №133 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» визначено визнати недійсними такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.06.2003 та серії НОМЕР_4 від 12.10.2006, а також вказано Начальникові ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області Гузю В.В. забезпечити вилучення зазначених у пп. 8.1 п. 8 наказу посвідок на постійне проживання, та здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб громадянства.

Вважаючи даний наказ у наведеній частині протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Нормативно-правовим актом, який визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, є Закон України «Про імміграцію» (тут і надалі у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Натомість, згідно з абз. 4 п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію», вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Наявною у матеріалах справи копією довідки від 07.05.2003 №71/2003- LITS , виданою першим секретарем, завідуючим відділом освіти Посольства Соціалістичної Республіки В`єтнам в Україні Ха Бать Тунг, підтверджено, що у період з вересня 1981 року по червень 1985 року громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходилась та навчалась у Харківському державному інституті культури на підставі Угоди між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про навчання. Вказане також підтверджується наявною у матеріалах справи копією диплому серії НОМЕР_3 від 25.06.1985, який посвідчує, що ОСОБА_1 у 1981 році вступила до Харківського державного інституту культури та у 1985 році завершила курс навчання за спеціальністю «Бібліотековедення та бібліографія».

Отже, під час документування громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 тимчасовою посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 12.06.2003 та у подальшому посвідкою серії НОМЕР_4 від 12.10.2006 підставою для надання останніх слугували саме абз. 4 п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію».

При цьому, суд одразу звертає увагу, що факт прибуття позивача в Україну саме за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, які наведено вище. При цьому, твердження представника відповідачів про те, що навчання позивача у Харківському державному інституті культури у період з 1981 по 1985 не відноситься до завдань вказаної Угоди ґрунтуються тільки на припущеннях останнього та не підтверджені належними та достатніми доказами.

Слід також зазначити, що дійсно на вказаній законодавчій підставі особи вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, у разі якщо звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Так, Закон України «Про імміграцію» набрав чинності 07.08.2001, відтак, останньою датою такою звернення із аналогічною заявою є 08.02.2002.

Проте, із заявою про видачу посвідки на проживання позивач звернулась лише 27.05.2003, тобто із порушенням законодавчо встановленого терміну для цього.

Згідно з пп. 8 п. 72 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (надалі - Порядок №321), посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується, зокрема, у разі оформлення посвідки з порушенням вимог законодавства.

У разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу / територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку. За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС. На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС (п. 73 Порядку №321).

Разом з тим, приписами п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява №29979/04 проаналізовано поняття «належне урядування», згідно з яким, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Таким чином, виключно у зв`язку з допущенням суб`єктом владних повноважень процедурного порушення в частині дії у часі положення абз. 4 п. 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» визнано недійсною посвідку, якою документовано позивача та якою останній користувався протягом досить тривалого часу, а саме: у період з 2003 по 2019 рік, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час її первісного оформлення.

Відтак, у межах спірних правовідносин позивач не повинен нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному разі міграційного органу), оскільки порушення відбулося не з її вини, що також не заперечувалось відповідачами під час судового розгляду справи, а виправлення допущеної помилки шляхом визнання недійсною посвідки на постійне проживання, виданої більше 10 років тому, є недопустимим.

За таких обставин суд дійшов до висновку, що наказ Державної міграційної служби України від 03.05.2019 №133 в частині визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 12.06.2003 та серії НОМЕР_2 106736 від 12.10.2006, видані громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

З огляду на визнання оскаржуваного наказу Державної міграційної служби України від 03.05.2019 №133 протиправним та скасування його в оскаржуваній частині, як наслідок, суд вказує про необхідність зобов`язання Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , як похідної вимоги від розглянутої вище, а також з урахуванням того, що інших причин відмови у такому обміні (крім розглянутих у даному рішенні) відповідачами, як суб`єктами владних повноважень, під час судового розгляду справи не зазначено.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення останніх у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 03.07.2019 №0.0..1, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 1 536,80 грн., який підлягає присудженню на користь останнього у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 77, 139, 246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України від 03.05.2019 №133 в частині визнання недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 12.06.2003 та серії НОМЕР_2 106736 від 12.10.2006, видані громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Присудити здійснені ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_1 ) документально підтверджені судові витрати у розмірі 768,40 грн. (семисот шістдесяти восьми грн. 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9) та судові витрати у розмірі 768,40 грн. (семисот шістдесяти восьми грн. 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (, адреса: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.О. Скочок