Справа № 500/2170/19
Суддя: Мандзій Олексій Петрович
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/2170/19

25 листопада 2019 рокум.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Мандзія О.П.

за участю:

секретаря судового засідання Канюка Н.В.

представники позивача Теслюк А.О., Герега П.Т.

представника відповідача Кущик А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізична особа-підприємець ОСОБА_1 до Головне управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головне управління ДФС у Тернопільській області (далі відповідач), в якій просить: визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 23.07.2019 року №2, №2, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.07.2019 року №Ф-, рішення від 23.07.2019 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за результатами документальної планової виїзної перевірки відповідачем помилково зроблено висновок про включення позивачем до складу валових витрат витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, всупереч пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України (далі ПК України), та, як наслідок, заниження чистого оподаткованого доходу у загальному розмірі 351950,00 грн. Транспортні засоби, які використовуються у господарській діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі УКТ ЗЕД) належать до товарної позиці 87012090 трактори колісні для перевезення напівпричепів, що використовувались. На переконання позивача, сідлові тягачі, у розумінні норм діючого законодавства, не відносяться до вантажних автомобілів, а тому не є основними засобами подвійного призначення.

За таких обставин, вважає спірні податкове повідомлення-рішення від 23.07.2019 року №2, яким збільшено суму грошового зобов`язання по платежу військовий збір, що сплачено фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 6599,07 грн., податкове повідомлення-рішення від 23.07.2019 року №2, яким збільшено суму грошового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачено фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 95326,00 грн., вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 23.07.2019 року №Ф- єдиного внеску в розмірі 77429,00 грн., рішення від 23.07.2019 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 10411,50 грн. протиправними та такими, що підлягають скасуванню, що, власне, і зумовило звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 04.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 05.11.2019 року.

На виконання вимог вказаної ухвали, 22.10.2019 року Головним управлінням ДФС у Тернопільській області подано до суду відзив (а.с.48-54), просило відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що в силу приписів пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України до складу витрат підприємця не включаються витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею. Основними засобами подвійного призначення згідно з ст.177 ПК України є, у тому числі, легкові та вантажні автомобілі. Водночас, сідельний тягач являється транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, а відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. Відтак, фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, витрати на їх утримання, що свідчить про підставність винесення оскаржуваних рішень.

Ухвалою суду від 05.11.2019 року, постановленою в судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати згідно ч.7, 8 ст.243 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), допущено заміну відповідача Головного управління ДФС у Тернопільській області на його правонаступника Головне управління ДПС у Тернопільській області. Відкладено розгляд справи на 25.11.2019 року.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, з підстав, наведених в позовній заяві (а.с.5-7) та додаткових поясненнях (а.с.75-77), просили позов задовольнити в повному обсязі. Наголосили, що сідлові тягачі позивача не віднесено до товарних позицій 8703, 8704 чи 8709 згідно з УКТ ЗЕД, а відповідно висновок податкового органу про належність даних транспортних засобів до основних засобів подвійного призначення є безпідставним. Як наслідок, на позивача покладено надмірний тягар зі сплати грошових зобов`язань спірними рішеннями.

Додатково відмітили, що оскарженні рішення не стосуються витрат по напівпричепах, а лише сідлових тягачів.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з підстав викладених у відзиві (а.с.48-54) та додаткових поясненнях (а.с.66-68), просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначив, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому піддягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом, а не з УКТ ЗЕД, встановленої Закону України "Про митний тариф України", що призначена для систематизації товарів з метою визначення ставки загальнодержавного податок ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України.

Заслухавши в судовому засіданні пояснення сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, суд при прийняті рішення виходить з наступних підстав і мотивів.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 26.12.2005 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 №109951 (а.с.8).

Головним управління ДФС у Тернопільській області проведено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, результати якої викладені в акті від 03.06.2019 року №672/19-00-13-02/ НОМЕР_1 (а.с.10-35).

Проведеною перевіркою встановлено, що загальна сума задекларованих фізичною особою-підприємцем витрат за 2017 рік становить 3479686,00 грн., за 2018 рік 5064360,00 грн. Документально підтвердженні витрати згідно даних перевірки за 2017 рік становлять 3358386,00 грн., за 2018 рік 4833710,00 грн. Розбіжність між задекларованими витратами фізичної особи-підприємця та даними перевірки за 2017 рік в сумі 121300,00 грн. та за 2018 рік в сумі 230650,00 грн. виникла за рахунок включення до складу витрат у відповідних періодах вартість запасних частин на вантажні автомобілі, ремонту та технічного обслуговування вантажних автомобілів.

Згідно з висновками акта перевірки, встановлено наступні порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 :

пп.177.2 п.177.4 ст.177 ПК України, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період перевірки в сумі 63351,00 грн., з них за 2017 рік 21834,00 грн. та за 2018 рік 41517,00 грн.;

п.171.2 ст.171, п.176.1 ст.176, п.16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України, в результаті чого занижено військовий збір в сумі 5279,25 грн., з них за 2017 рік 1819,50 грн. та за 2018 рік 3459,75 грн.;

абз.1 п.2 ч.1 ст.7, пп.2 п.11 ст.8, ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування", в результаті чого занижено сплату єдиного соціального внеску за 2017 рік на суму 26686,00 грн., за 2018 рік на суму 50743,00 грн.;

п.63.3 ст.63 ПК України, а саме неподання повідомлення за формою №20-ОПП про об`єкти оподаткування і об`єкти пов`язані з оподаткуванням;

пп.14.1.156, 14.1.175, п.14.1 ст.14, п.31.1 ст.31, п.54.2 ст.54, пп.54.3.5 п.54.3 ст.54, абз.2 п.57.1 ст.57, п.126.1 ст.126, пп.168.1.1, 168.1.2, 168.1.4, 168.1.5, 168.1.6, п.168.1 ст.168, пп."а", "г" п.176.2 ст.176 ПК України, а саме несвоєчасно перерахований до бюджету податок на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2017 року по 31.122018 року, внаслідок чого застосовуються штрафні санкції.

На підставі акта перевірки, 23.07.2019 року Головним управління ДФС у Тернопільській області прийнято:

податкове повідомлення-рішення №2, яким збільшено суму грошового зобов`язання по платежу військовий збір, що сплачено фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 6599,07 грн. (а.с.37);

податкове повідомлення-рішення №2, яким збільшено суму грошового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб, що сплачено фізичними особами за результатами річного декларування, в розмірі 95326,00 грн. (а.с.36);

вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- єдиного внеску в розмірі 77429,00 грн. (а.с.38);

рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 10411,50 грн. (а.с.39).

Не погоджуючись з такими рішеннями суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість рішення відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі ПК України).

За змістом ст.36 ПК України, податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Згідно із п.164.1 ст.164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування визначено у ст.177 ПК України.

Так, п.177.2 ст.177 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Водночас, згідно пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення, серед яких, легкові та вантажні автомобілі (пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України).

Таким чином, наведеними нормами ПК України не передбачено можливість фізичній особі - підприємцю, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, при визначенні об`єкта оподаткування включати до витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця, на придбання та утримання вантажних автомобілів.

В свою чергу, засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт".

В розумінні ст.1 цього Закону автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).

Згідно з визначенням, наведеним у ст.1 Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Таким чином, основною ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.

Разом з тим, згідно з Закону України "Про автомобільний транспорт" транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди:

загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу;

спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач);

спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.

Відповідно до норм Закону України "Про автомобільний транспорт" напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Згідно з визначенням поняття "сідельний тягач", наведеним у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом.

Крім того, ч.3 ст.19 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що при державній реєстрації вантажних автомобілів у реєстраційних документах роблять відмітку щодо їх призначення згідно з документами виробника (вантажний автомобіль, причіп, напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, для аварійного ремонту, автокран, пожежний, автомобіль-мішалка, вишка розвідувальна чи бурова на автомобілі, для транспортування сміття та інших відходів, технічна допомога, автомобіль прибиральний, автомобіль-майстерня, радіологічна майстерня, автомобіль для пересувних телевізійних і звукових станцій тощо).

Як встановлено судом і це не заперечується сторонами, відповідно до наявних в матеріалах справах копій свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу (а.с.40) та висновків експерта Тернопільської Торгово-промислової палати (а.с.71-74), належні позивачу транспортні засоби відносяться до типу сідельний тягач.

При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд.

В контексті наведених норм, дослідивши надані позивачем на підтвердження своїх доводів докази, суд дійшов висновку, що сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів. Водночас, судом враховано, що автомобільний поїзд не є окремим видом транспортних засобів, а тільки різновидом вантажних автомобілів за ознакою конструктивної схеми.

З огляду на викладене, суд вважає правомірним висновок про безпідставність включення позивачем до складу витрат фізичної особи-підприємця витрат на утримання основних засобів подвійного призначення (сідлових тягачів).

Також, суд відхиляє твердження позивача на обґрунтування своєї позиції про те, що відповідно до УКТ ЗЕД, вантажні автомобілі відносяться до товарної позиції за кодом 8704, тоді як належні йому сідлові тягачі підпадають під код 87012090 трактори колісні для напівпричепів, а напівпричепи під код 87163930.

З цього приводу суд зазначає, що Українська класифікація товарів зовнішньоекономічної діяльності, встановлена Законом України "Про Митний тариф України", призначена для систематизації товарів з метою визначення ставки загальнодержавного податку ввізного мита на товари, що ввозяться на митну територію України, в той час як відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, в тому числі й оподаткування доходів фізичних осіб-підприємців, регулюються нормами ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Верховного Суду від 12.11.2019 року у справі №807/250/18, що відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

За сукупністю наведених обставин, оскільки заниження доходу в сумі 351950,00 грн., з них за 2017 рік 121300,00 грн. та за 2018 рік 230650,00 грн., отриманого від здійснення діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та на який нараховується військовий збір та єдиний внесок, відбулось за рахунок завищення витрат, у зв`язку з включенням, всупереч п.177.4 ст.177 ПК України, витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, відповідачем спірними рішеннями правомірно донараховано податок з доходів фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період перевірки в сумі 63351,00 грн., з них за 2017 рік 21834,00 грн. та за 2018 рік 41517,00 грн., військовий збір в сумі 5279,25 грн., з них за 2017 рік 1819,50 грн. та за 2018 рік 3459,75 грн., єдиний внесок в сумі в 77429,00 грн., з них за 2017 рік 26686,00 грн. та за 2018 рік 50743,00 грн., а також застосовано штрафні санкції за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 10411,50 грн., правильність розрахунку яких позивачем не заперечується.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" суд визначив, що "... адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі і поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

За наслідками судового розгляду, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, надав суду достатніх беззаперечних доказів на обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і довів правомірність оскаржуваного рішення.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши всі обставини справи та оцінивши добуті докази в їх сукупності за правилами ст.90 КАС України, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно та обґрунтовано прийнято спірні рішення та визнає їх такими, що відповідають вимогам ч.2 ст.2 КАС України, у зв`язку з чим позов підлягає залишенню без задоволення за встановленої судом безпідставності його вимог.

Керуючись ст.139, 241-246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в позові фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.07.2019 року №2, №2, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 23.07.2019 року №Ф-, рішення від 23.07.2019 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2019 року.

Головуючий суддя Мандзій О.П.

копія вірна

Суддя Мандзій О.П.