Справа № 160/3777/19
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 160/3777/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року (головуючий суддя Ніколайчук С.В., повний текст складено 08.09.2019р.) у справі №160/3777/19 за позовом ОСОБА_1 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державна фіскальна служба України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, -

в с т а н о в и В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 274-о від 14.03.2019 року, що виданий виконуючим обов`язки начальника Офісу великих платників податків державної фіскальної служби України Коренюком К.;

- поновити на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств торгівлі сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств виробничої сфери;

- стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум та затримки видачі трудової книжки по день фактичного розрахунку, що на момент звернення складає 16544,26 грн.;

- зобов`язати виконуючого обов`язки начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби К.Коренюка покрити шкоду у зв`язку з оплатою вимушеного прогулу на час подання позову 16544,26грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що у період з 11.08.2016 року по 18.03.2019 р. позивачка працювала в Державній фіскальній службі України на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств торгівлі сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств виробничої сфери, держслужбовець категорії «В». З 18 березня 2019 року на підставі наказу № 274-о від 14.03.2019 року була звільнена за формулюванням в трудовій книжці: «у зв`язку з зміною істотних умов праці, п. 6 ст. 36 КЗпП України, п. 6 ст. 83 Закону України «Про державну службу». Позивачка вважала, що оскаржуваний № 274-о від 14.03.2019 року є протиправним, а звільнення незаконним, оскільки відповідачем при винесенні наказу було порушено встановлений Законом України «Про державну службу» порядок зміни істотних умов праці держслужбовців та порядок звільнення державних службовців у разі з їх незгодою зі змінами істотних умов праці. Також, на думку позивачки,

оскаржуваний наказ виданий не уповноваженою особою.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що встановлені обставини у цій справі свідчать про те, що по-перше, у зв`язку із змінами в організації праці Офісу великих платників податків ДФС відбулися зміни істотних умов праці, в частині, зокрема, перенесення робочого місця позивачки із м.Кривій Ріг до м.Київ. По-друге, позивачка відмовилася від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці. Вказані обставини, за позицією суду першої інстанції, свідчать про наявність правових підстав для звільнення позивача на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, п.6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу».

Не погодившись з рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка посилається на те, що судом першої інстанції не було належним чином її повідомлено про час та місце підготовчого судового засідання, у зв`язку з чим вона була позбавлена можливості прийняти у ньому участь. З цих підстав позивачка вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Щодо суті спору, зокрема, зазначає те, що судом першої інстанції невірно застосовано норми Закону України «Про державну службу», які визначають підстави та процедуру припинення державної служби. З цього приводу позивачка вказує на те, що Закон передбачає певний алгоритм дій у разі звільнення держслужбовця у зв`язку із істотними змінами умов праці, зокрема, у разі незгоди продовжувати роботу, держслужбовець подає заяву про звільнення на підставі п.6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу», у разі неподання такої заяви вважається, що такий держслужбовець погодився на продовження державної служби. Позивачка зазначає, що оскільки такої заяви нею подано не було, то у відповідача були відсутні правові підстави для її звільнення. Крім цього позивачка вказує на те, що судом першої інстанції не було надано оцінки її аргументам щодо відсутності у відповідача підстав для зміни умов праці позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін з огляду на його законність і обґрунтованість. Фактично позиція відповідача полягає у тому, що позивачку правомірно звільнено з роботи з огляду на її відмову продовжувати роботу у зв`язку із зміною істотних умов праці. При цьому відповідач посилається на те, що відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість є самостійною підставою для звільнення такого працівника на підставі положень п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. Можливість застосування положень КЗпП України у спірних відносинах відповідач обґрунтовує посиланням на положення ч.1 ст.30 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з відомостями з трудової книжки серії НОМЕР_1 (вкладиш НОМЕР_2 ) працювала в органах державної податкової служби з 07.06.1994 року по 18.03.2019 року, зокрема:

- з 11.08.2016 р. по 20.08.2018 р. - на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств торгівлі сільськогосподарської продукції Управління податкового супроводження підприємств виробничої сфери Офісу великих платників податків ДФС (наказ №551-0 від 10.08.2016 р.), запис 45;

- з 21.08.2018 р. по 18.03.2019 р. (по день звільнення) - на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків ДФС (наказ №796-о від 21.08.2018 р.), запис 47 (а.с.19-20).

Розпорядженням Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 18.08.2017 року №46-р «Про визначення робочого місця» визначено робочі місця працівникам, які виконують трудову функцію поза межами територіального розташування Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Так, згідно з п.1.3 розпорядженням визначено, що робоче місце ОСОБА_1 як головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств торгівлі сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств виробничої сфери Офісу великих платників податків ДФС визначено за адресою: м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 36-б (а.с.24).

Наказом Офісу великих платників податків ДФС від 01.08.2018 р. №1428 введено в дію перелік №4 змін до штатного розпису на 2018 рік, згідно з п. 2 якого із штатного розпису виводиться, зокрема, відділ податкового супроводження підприємств торгівлі сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств виробничої сфери, та згідно з п.3 - вводиться до штатного розпису відділ податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків ДФС.

20 серпня 2018 року позивачем подано заяву про переведення її на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції з 21.08.2018 року у зв`язку із змінами організації виробництва і праці.

Згідно з наказом №796-о від 21.08.2018 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, введенням в дію нової структури та штатного розпису Офісу великих платників податків ДФС головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств торгівлі сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств виробничої сфери Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби ОСОБА_1 за її заявою від 20.08.2018 року переведено на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Розпорядженням від 20 листопада 2018 року № 98-р Офісу великих платників податків ДФС визнано таким, що втратило чинність з 28.11.2018 року розпорядження Офісу великих платників податків ДФС від 18.08.2017 р. №46-р в частині визначення робочого місця, зокрема, головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції - ОСОБА_1 .

Згідно із службовою запискою від 21.11.2018 р. за вих.70664/28-10-04-01-41 управління по роботі з персоналом, робоче місце ОСОБА_1 . - головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, - з 28.11.2018 року визначено за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 11г (а.с.28).

Не погодившись із зміною визначеного робочого місця, ОСОБА_1 звернулась із заявою до голови президії центральної ради всеукраїнської професійної спілки працівників органів ДФС Кислиці О.І., в якій зазначила про незгоду із зміною істотних умов праці.

06 грудня 2018 року відповідно до ст.ст. 7, 43 Закону України «Про державну службу» та п.3 ст. 29 КЗпП України Офісом великих платників ДФС прийнято розпорядження №106-р про скасування розпорядження Офісу великих платників податків ДФС від 20.11.2018 року №98-р «Про визначення робочого місця».

Згідно з абз.2 п.2 розпорядженням від 06.12.2018 р. №106-р визначено робоче місце працівникам, які виконують трудову функцію поза межами територіального розташування структурних підрозділів Офісу великих платників податків ДФС, ОСОБА_1 - головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків ДФС за адресою: м. Кривий Ріг, пр. Металургів, 36-б, на 60 календарних днів з дня ознайомлення з відповідним повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

06 грудня 2018 року відповідачем складено повідомлення про зміну істотних умов державної служби, за яким ОСОБА_1 повідомлено про наступну зміну істотних умов державної служби по закінченню 60 календарних днів з моменту вручення, а саме: про зміну визначення робочого місця з адреси: м . Кривий Ріг, пр. Металургів, 36-б, на адресу: м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-Г (а.с.35).

З розпорядженням від 06.12.2018 р. №106-р та з повідомленням про зміну істотних умов державної служби від 06.12.2018 року позивачка ознайомлена 18 січня 2019 року, зазначаючи про не згоду на відповідну зміну (а.с.33, 35).

В подальшому, відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 43 Закону України «Про державну службу», ОСОБА_1 08.02.2019 р. та 13.02.2019 р. було запропоновано рівнозначні посади старшого державного ревізора-інспектора в Офісі великих платників податків ДФС відповідно до її кваліфікації (в тому числі в територіальних управліннях Офісу великих платників податків ДФС).

У зв`язку з відмовою позивача від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці та на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, п. 6 ст. 83 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 було звільнено з 18.03.2019 року з посади головного державного ревізора - інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, про що прийнято наказ від 14.03.2019 року №274-о (а.с.22).

Вважаючи своє звільнення незаконним позивачка звернулася із позовом до суду.

За наслідками перегляду справи, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, визначаються Законом України «Про державну службу» №889-VІІІ.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону №889-VІІІ цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Згідно із ч.2 ст.5 Закону №889-VІІІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

У свою чергу, ч.3 ст.5 Закону №889-VІІІ передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Отже положення норм законодавства про працю можуть бути застосовані до державних службовців лише у тих випадках, коли відносини, що виникають під часу вступу, проходженням та припинення державної служби, не врегульовані Закону №889-VІІІ.

У спірному випадку, як зазначено вище, позивачку звільнено у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Підстави для припинення державної служби визначені статтею 83 Закону №889-VІІІ.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.83 Закону №889-VІІІ державна служба припиняється у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону).

Отже спеціальним Законом визначено таку підставу для припинення державної служби, яка зазначена в оскаржуваному наказі як підстава для звільнення позивачки із роботи.

Таким чином, за встановлених обставин та визначених підстав для звільнення, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим посилання відповідача, при звільненні позивачки, на положення Кодексу законів про працю України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилається на можливість застосування у спірних відносинах положень КЗпП України, оскільки така можливість передбачена ч.1 ст.30 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ.

З приводу таких аргументів відповідача суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити те, що положення Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, крім положень ст..37 цього Закону, втратили чинність у зв`язку з набранням чинності Законом №889-VІІІ від 10.12.2015р.

Отже Закон України «Про державну службу» №3723-ХІІ не може бути застосований у спірних відносинах з огляду на те, що на час виникнення таких відносин вказаний Закон втратив чинність.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що у спірних відносинах, вирішуючи питання про звільнення позивачки, відповідач повинен був керуватися положеннями Закону №889-VІІІ від 10.12.2015р.

Як зазначено вище, зміна істотних умов державної служби, за умови незгоди державного службовця на подальше проходження служби, є підставою для припинення державної служби на підставі положень п. 6 ч.1 ст.83 Закону №889-VІІІ.

Відповідно до ч.3 ст.43 Закону №889-VІІІ зміною істотних умов державної служби вважається зміна:

1) належності посади державної служби до певної категорії посад;

2) основних посадових обов`язків;

3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення;

4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу;

5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

За встановлених обставин справи суд апеляційної інстанції погоджується як із позицією відповідача так і з висновками суду першої інстанції про те, що у спірному випадку змінилися істотні умови державної служби для позивача (зміна робочого місця із м.Кривий Ріг на м.Київ).

Відповідно до ч.4, 5 ст.43 Закону №889-VІІІ (в редакції на час виникнення спірних відносин) про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

У разі незгоди державного службовця із зміною істотних умов державної служби він має право оскаржити відповідне рішення в порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

Отже вказаними нормами права визначено певний алгоритм дій як для керівника державної служби так і для державного службовця. Так керівник зобов`язаний письмово повідомити державного службовця про зміну істотних умов служби не пізніш як за 60 календарних днів до зміни таких умови. У свою чергу, державний службовець може погодитися або не погодитися на продовження робот у зв`язку із зміною істотних умов служби. Якщо державний службовець не погодився на продовження роботи, то він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду. У разі не подання такої заяви державний службовець вважається таким, що погодився на продовження державної служби. Крім цього у разі незгоди державного службовця із зміною істотних умов державної служби останній має право оскаржити відповідне рішення в порядку, визначеному статтею 11 Закону.

У спірному випадку відповідачем було направлено позивачці повідомлення про зміну істотних умов державної служби, з яким позивачка ознайомилася 18.01.2019р. та в якому висловила свою незгоду на зміну істотних умов державної служби (а.с172).

З огляду на зазначені положення ст..43 Закону №889-VІІІ після отримання повідомлення, в якому висловлено незгоду на зміну істотних умов служби, державний службовець повинен подати заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду.

Встановлені обставини справи свідчать про те, що позивачкою не було подано заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду.

Обгрунтовуючи свою позицію відповідач посилався на те, що позивачкою було подано заяву про звільнення, в якій вона висловила своє небажання продовжувати службу.

Зазначені аргументи позивача суд апеляційної інстанції вважає такими, що не свідчать про дотримання відповідачем вимог ст..43 Закону №889-VІІІ при вирішенні питання щодо звільнення позивачки.

Так з вказаної заяви (а.с.47) вбачається, що позивачка, вважаючи неправомірною зміною відповідачем істотних умов служби, просила звільнити її на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Отже зміст вказаної заяви не свідчить про те, що позивачкою подано заяву про її звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону.

В той же час, єдиним наслідком неподання державним службовцем заяви про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону або заяви про переведення на іншу запропоновану йому посаду, в силу положень ст..43 Закону №889-VІІІ, є те, що такий державний службовець вважається таким, що погодився на продовження державної служби.

Отже за відсутності поданих позивачкою заяв, які передбачені ст..43 Закону №889-VІІІ, у відповідача не існували правових підстав для звільнення позивачки на підставі п.6 ч.1 ст.83 Закону №889-VІІІ.

З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про недотримання відповідачем процедури звільнення та відсутності у відповідача правових підстав для звільнення позивачки.

Посилання представника відповідача на те, що керівник державної служби не має важелів впливу та вимагати від державного службовця написання заяви відповідної форми та суті, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та повторює те, що наслідком неподання визначених Законом заяв є те, що такий державний службовець вважається таким, що погодився на продовження державної служби. Отже при вирішенні питання щодо наявності підстав для звільнення позивачки на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону, відповідач повинен був діяти у відповідності до вимог ст..43 Закону №889-VІІІ. При цьому Закон не передбачає того, що у разі неподання таких заявив, за умови того, що поведінка державного службовця свідчить про його небажання продовжувати службу, керівник державної служби може звільнити державного службовця на підставі п.6 ч.1 ст.83 Закону.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що звільнення позивачки відбулося з порушенням вимог Закону України «Про державну службу», що є підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення позивачки в раніш займаній посаді.

При цьому, суд враховує те, що у заявленому позові позивачка просила поновити її на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств торгівлі сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств виробничої сфери, але встановлені обставини справи свідчать про те, що посада, з якої звільнено позивача має назву - головний державний ревізор-інспектор відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Наслідком поновлення на роботі незаконно звільнення працівника, у відповідності до положень ст..235 КзпП України, є виплата такому працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.03.2019р. по день фактичного поновлення на роботі.

В той же час, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення заявлених вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум та затримки видачі трудової книжки по день фактичного розрахунку, оскільки в контексті спірних відносин, які стосуються правомірності звільнення працівника, суд вирішив питання про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При цьому суд враховує і те, що встановлені обставини справи не дають підстав для висновку про порушення відповідачем строків здійснення остаточного розрахунку, які визначені ст..116 КЗпП України, а також не встановлено винних дій відповідача у затримці видачі трудової книжки.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального права, при неповному з`ясуванні обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду та прийняття нової постанови про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст.317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2019 року у справі №160/3777/19 - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Наказ № 274-о від 14.03.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 », що виданий Офісом великих платників податків державної фіскальної служби України - визнати неправомірним та скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу податкового супроводження підприємств вирощування та переробки сільськогосподарської продукції управління податкового супроводження підприємств агропромислового комплексу та виробників підакцизної продукції Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.

Зобов`язати Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18.03.2019р. по день фактичного поновлення на роботі.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у строки, визначені ст..329 КАС України.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 28.11.2019р.

Повне судове рішення складено 29.11.2019р.

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк