Справа № 826/6904/17
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

20 листопада 2019 року м. Київ№ 826/6904/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дубенко К.Є., треті особи без самостійних вимог на предмет спору: товариство з обмеженою відповідальністю "Білд Інвест", ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва перебуває справа №826/6904/17 за позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дубенко К.Є., треті особи без самостійних вимог на предмет спору: товариство з обмеженою відповідальністю "Білд Інвест", ОСОБА_1 у якому просить суд визнати протиправними дії Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дубенко Карини Євгенівни при прийнятті наступних рішень та внесенню записів за даними рішеннями до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно:

1) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30789366 від 04.08.2016 16:50:23;

2) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30791265 від 04.08.2016 18:15:30;

3) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30799871 від 05.08.2016 11:02:27;

4) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30804341 від 05.08.2016 12:56:51;

5)рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30806864 від 05.08.2016 14:25:12;

- скасувати наступні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийняті Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко Кариною Євгенівною:

1) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30789366 від 04.08.2016 16:50:23;

2) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30791265 від 04.08.2016 18:15:30;

3) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30799871 від 05.08.2016 11:02:27;

4) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30804341 від 05.08.2016 12:56:51;

5) рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30806864 від 05.08.2016 14:25:12;

- скасувати державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме, реєстрацію права власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.07.2017 р. відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

05 листопада 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про закриття провадження у справі, оскільки дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 року по справі №814/2030/17.

Проаналізувавши матеріали справи, зміст заяви, суд дійшов до наступних висновків.

Вирішуючи заяву про закриття провадження суд вказує, що вирішення даного питання не пов`язано з розглядом справи по суті, а є процесуальною дією, що вказує на можливість розгляду заяви без поновлення провадження у справі.

Так, відповідно до частини першої статі 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У той же час, згідно з частиною першою статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися "судом, встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Як вбачається із наведеного, обов`язковою ознакою публічно-правового спору, що підлягає розгляду судом в порядку адміністративного судочинства є підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб`єкту владних повноважень та участь у публічно-правовому спорі з однієї сторони суб`єкта, наділеного владними повноваженнями, який здійснює владні управлінські функції, при цьому ці функції та повноваження повинні здійснюватись цим суб`єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

До юрисдикції адміністративних судів віднесені тільки ті публічно-правові спори, які виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктами владних повноважень віднесених до їх компетенції владних управлінських функцій.

Таким чином, участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Як зазначено у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 "Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів" для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з`ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне.

Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань".

Відповідно до частин першої та третьої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно - правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Разом із тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Аналогічна правова позиція викладена Верховим Судом у постановах по справі №807/719/15 від 29 серпня 2018 року та по справі №815/6945/16 від 27 червня 2018 року.

Такий критерій визначення юрисдикції спору, як наявність порушень вимог чинного реєстраційного законодавства у діях державного реєстратора під час державної реєстрації прав на земельну ділянку, не завжди є достатнім та ефективним, адже наявність цих порушень можна встановити лише при розгляді справи по суті, а не на момент звернення позивача з позовною заявою.

Крім того, скасування державної реєстрації права, належного одній особі, за заявою іншої особи в порядку адміністративного судочинства не дозволяє остаточно вирішити спір між цими особами. Тож не виконується основне завдання судочинства. У таких спорах питання правомірності укладення цивільно-правових договорів, на підставі яких відбулись реєстраційні дії, обов`язково постають перед судом, який буде вирішувати спір, незалежно від того, чи заявив позивач вимогу щодо оскарження таких договорів.

Отже, в зазначеній категорії справ вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому такі спори мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 року по справі №814/2030/17.

З урахуванням встановлених вище обставин суд приходить до висновку, що даний спір не відноситься до юрисдикції Окружного адміністративного суду міста Києва, а отже наявні підстави для закриття провадження у справі.

Крім того, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції відповідного цивільного суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала про закриття провадження у справі, може бути оскаржена.

Частиною другою статті 239 КАС України передбачено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі:

5) закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Долучені до матеріалів справи квитанції № 0.0.774342476.1 від 26.05.2017 року, №0.0.810114381.1 від 19.07.2017 року підтверджується сплата позивачем судового збору у розмірі 3840,00 гривень.

За таких обставин, суд вважає за необхідне вирішити питання щодо повернення сплаченого позивачем судового збору.

Керуючись ст. ст. 238, 239, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

Задовольнити заяву ОСОБА_1 про закриття провадження.

Закрити провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дубенко К.Є., треті особи без самостійних вимог на предмет спору: товариство з обмеженою відповідальністю "Білд Інвест", ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування рішень.

Попередити позивача, що повторне звернення з тією самою вимогою не допускається.

Роз`яснити ОСОБА_2 , що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції відповідного цивільного суду.

Копію цієї ухвали направити особам, які беруть участь у справі.

Повернути ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) з Державного бюджету України сплачений судовий збір у розмірі 3840,00 (три тисячі двісті) гривень.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 293, 295-297 цього ж Кодексу.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.А. Качур