Справа № 160/11098/19
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2019-11-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

29 листопада 2019 року Справа № 160/11098/19

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Боженко Н.В., розглянувши у м.Дніпрі матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу,-

ВСТАНОВИВ:

07 листопада 2019р. ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:

-визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-14126-53 від 15 листопада 2018р.;

-визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-14126-53 від 19 лютого 2019р.

Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/11098/19 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2019р. адміністративний позов залишено без руху, у зв`язку із недотриманням вимог ст. ст. 122, 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України та надано строк протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків шляхом надання до суду: власного письмового підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав; заяву про поновлення строку звернення до суду із даним позовом та докази поважності причин його пропуску.

26 листопада 2019р. ОСОБА_1 на виконання вимог вищезазначеної ухвали суду було надано заяву про поновлення строку звернення до суду, до якої позивачем також було додано заяву із власним письмовим підтвердженням позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав та заяву про розгляд справи без участі позивача та направлення усіх процесуальних рішень на адресу позивача засобами поштового зв`язку.

В обґрунтування заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду ОСОБА_1 посилається на п. 56.18 ст. 56, 102 Податкового кодексу України і положення Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та зазначає про існування колізії норм стосовно питання строку на оскарження рішення контролюючого органу. При цьому, позивач наголошує, що у відповідності до п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України - у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків, про що також зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 17 липня 2019р. у справі №640/46/19. З огляду на викладене, позивач вважає, що при обчисленні строку звернення до адміністративного суду слід враховуватии й те, що в силу положень п. 102.4 ст. 102 Податкового кодексу України, контролюючим органам надано право стягнення податкового боргу протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення такого боргу, у зв`язку з чим, на думку позивача, аналогічне право на оскарження нарахувань контролюючих органів наділені й платники податків. Отже, з огляду на відсутність чіткого врегулювання питання щодо строку реалізації права на позов про оскарження рішення контролюючого органу та обставин, з якими процесуальний закон пов`язує початок перебігу строку звернення до суду, ОСОБА_1 просить поновити йому строк звернення до суду із даним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 166 Кодексу адміністративного судочинства України - заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Таким чином, розгляд вищезазначеного клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за встановленим судом порядком проведено у письмовому провадженні.

Вивчивши зміст заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, суд приходить до висновку про те, що викладені у заяві причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом не можуть бути визнані судом поважними, а тому даний адміністративний позов підлягає поверненню позивачеві на підставі ч. 2 ст. 123, п. 9 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з наступного.

За практикою Європейського Суду з прав людини, у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський Суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Згідно висновків викладених у рішенні Європейського суду з прав людини у справі Фогарді проти Сполученого Королівства, право доступу до суду не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням; вони дозволені тому, що право доступу до суду, в силу своєї природи, потребує регулювання з боку держави, а також і рішення Європейського суду з прав людини Устименко проти України, яке набуло статусу остаточного 29.01.2016р., про те, що причини поважності пропуску строку звернення до суду повинні бути досліджені судом та повинні бути обґрунтованими та вмотивованими.

З урахуванням викладеного, розглядаючи дану заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд вважає за необхідне зазначити, що під поважними причинами пропуску строку на оскарження слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась, та пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 Кодексу адміністративного судочинства України, процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено строки звернення до суду із адміністративним позовом.

Частинами 1, 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, зі змісту прохальної частини вбачається, що ОСОБА_1 оскаржує дві вимоги про сплату боргу (недоїмки) по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Згідно із приписами п. 2 ч. 1 ст. 1, ст. 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010р. (далі - Закон № 2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Дія Закону №2464-VI поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За положеннями частини 2 статті 2 Закону №2464-VI, виключно цим Законом визначаються зокрема принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Завдання та функції центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, яким за положеннями статті 1 Закону №2464-VI є орган доходів і зборів та його територіальні органи (в частині адміністрування єдиного внеску), права та обов`язки органів доходів і зборів визначені статтями 12, 13, 14 Закону №2464-VI.

Відтак, облік платників єдиного внеску, їх права та обов`язки, порядок нарахування, обчислення і строки сплати єдиного внеску, його розмір, повноваження органів доходів і зборів, а також відповідальність за порушення законодавства про збір та облік єдиного внеску визначає виключно Закон № 2464-VI.

В силу вимог пункту 4 частини 1 статті 6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску має право: оскаржувати в установленому законом порядку рішення органу доходів і зборів та Пенсійного фонду та дії, бездіяльність його посадових осіб.

Згідно із абзацами 3, 4 частини 4 статті 25 Закону № 2464-VI - платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Згідно абз. 9 ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI - у разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом доходів і зборів, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти календарних днів з дня надходження узгодженої вимоги, орган доходів і зборів надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки.

Отже, вищевказаними положеннями визначений порядок дій платника в частині непогодження із отриманою вимогою, яким є адміністративний чи судовий вид оскарження.

Слід зауважити, що у позовній заяві ОСОБА_1 та заяві щодо поновлення строку звернення до суду не зазначено конкретної дати, з якої саме позивачем стало відомо про порушення його прав (дата отримання позивачем оскаржуваних вимог) та не надано відповідних доказів.

Як вбачається зі змісту позовної заяви оскаржувані вимоги Головного управління ДФС у Дніпропетровській області були отримані позивачем у січні та лютому 2019р., що свідчить про те, що позивач щонайменше з лютого 2019р. був обізнаний про порушення власних прав та інтересів, однак із даним позовом ОСОБА_1 звернувся лише 07 листопада 2019р.

Водночас, факт порушення ОСОБА_1 10-денниго строку звернення до суду із даним позовом, встановлено статтею 25 Закону №2464-VI, позивачем не заперечується та не спростовано жодними доказами.

При цьому, у заяві про поновлення строку звернення до суду позивачем не наведено обставин, які б вказували на поважність причин пропуску строку.

Щодо викладених позивачем у вказаній заяві доводів, слід зазначити наступне.

За положеннями пункту 1.1. статті 1 Податкового кодексу України, цей кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

У відповідності до пункту 1.3 статті 1 Податкового кодексу України - цей Кодекс не регулює питання погашення податкових зобов`язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зборів на обов`язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій.

Наведене свідчить про те, що положення Податкового кодексу України не поширюються на відносини щодо порядку сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, як і відповідальність за порушення такого порядку.

Відтак, при оскарженні рішення податкового органу, прийнятого в межах Закону №2464-VI, строк звернення до адміністративного суду тривалістю 1095 днів не застосовується.

Вищенаведену правову позицію викладено у поставнові Верховного Суду від 31 січня 2019р. по справі №802/983/18-а (адміністративне провадження №К/9901/64845/18).

Посилання позивача на рішення Верховного Суду від 17 липня 2019р. по справі №640/46/19 не може бути кваліфіковано як поважна причина несвоєчасного подання позову, оскільки дана постанова Верховного Суду стосувалась зовсім іншого предмету спору ніж оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску.

З огляду на зазначене, суд доходить до висновку про неповажність наведених позивачем підстав пропуску строку звернення до адміністративного суду та у встановлений судом строк, позивач не усунув недоліки позовної заяви, а саме: не надав до суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду.

При цьому, доказів існування поважних та об`єктивно нездоланних причин, які спричинили несвоєчасне звернення ОСОБА_1 до суду із даними позовом судом не виявлено.

Частиною 2 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Виходячи з вищенаведеного суд звертає увагу на те, що позивач вважається таким, що не усунув недоліки, якщо він не усунув усіх або хоча б одного недоліку, зазначеного в ухвалі суду. Часткове виконання ухвали суду не вважається належним виконанням.

Таким чином, судом встановлено невиконання позивачем вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, що процесуально позбавляє можливості відкрити провадження у справі.

Відповідно до вимог п. 1, п. 9 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк та у випадках, передбачених частиною 2 статті 123 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 слід повернути з усіма доданими до неї матеріалами.

Керуючись ст. ст. 118, 121, 122, 123, 169, 243, 248, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Визнати підстави пропуску строку звернення до суду із даним позовом, викладені у заяві ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду від 26 листопада 2019р. - неповажними.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду від 26 листопада 2019р. - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити позивачу, разом із оригіналом позовної заяви та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити, що згідно з ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складання ухвали у відповідності до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України та у порядку, встановленому п.п.15.5 п.15 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала набирає законної сили у строки, встановлені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко