Справа № 640/3732/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/3732/19 Суддя (судді) першої інстанції: Костенко Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів: Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

при секретарі: Пономаренко О.В.,

за участю представника позивача - Каращенко Ю.В.,

третьої особи - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 про визнання протиправними дій, визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Голосіївського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , в якому просила: визнати протиправними дії державного виконавця Бондаренка М.В., визнати протиправними і скасувати постанови від 15.02.2019, від 19.02.2019, від 21.02.2019, від 22.02.2019, від 25.02.2019 ВП №57116426.

Також, позивач звернулася до суду з іншим позовом, в якому просила визнати протиправними і скасувати постанови від 25.03.2019, від 29.03.2019 ВП №57116426 (справа №640/6092/19).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2019 у справі №640/3732/19 об`єднано для спільного розгляду і вирішення адміністративні справи №640/3732/19 і №640/6092/19.

З урахуванням вказаної ухвали та заяв позивача від 15.04.2019 та від 28.05.2019, ОСОБА_2 просила суд:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Бондаренка М.В. по винесенню незаконних постанов, а постанови ВП№57116426 від 15.02.2019, від 19.02.2019, від 21.02.2019, від 22.02.2019, від 25.02.2019, від 05.04.2019 про накладення штрафу і від 15.02.2019 про арешт коштів - визнати протиправними;

- скасувати постанови ВП №57116426 від 15.02.2019, від 19.02.2019, від 21.02.2019, від 22.02.2019, від 25.02.2019, від 25.03.2019, від 29.03.2019 від 05.04.2019 про накладення штрафу і від 15.02.2019 про арешт коштів.

Позов обґрунтовано тим, що оскільки нею як боржником у виконавчому провадженні ВП№57116426, добровільно і в повному обсязі виконується рішення суду, відтак відповідачем безпідставно виносяться постанови про накладення штрафу у подвійному розмірі, у відповідності до ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.10.2019 відповідно до п. 1 частини першої ст. 238 КАС України закрито провадження у справі в частині визнання протиправними дій державного виконавця Бондаренка М.В. по винесенню постанови ВП №57116426 від 15.02.2019 про арешт коштів, визнання незаконною і скасування постанови ВП №57116426 від 15.02.2019 про арешт коштів.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що дії державного виконавця Бондаренко М.В. по винесенню постанов про накладення штрафу на боржника у розмірі 3 400 грн за невиконання рішення суду, грубо порушують права боржника та вчинялись з метою фінансового тиску на неї.

На думку апелянта, винесення державним виконавцем постанов про накладення штрафів у розмірі 3400 грн від 15.02.2019, від 19.02.2019, від 21.02.2019, від 22.02.2019, від 25.02.2019, від 25.03.2019, від 29.03.2019 від 05.04.2019 не передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, рішенням Голосіївського районного суду міста Києва у цивільній справі №752/22214/16-ц не визначено місця виконання, та місце проведення виконавчих дій старшим державним виконавцем ОСОБА_3 із боржником жодного разу не узгоджувалось, відтак виконання такого рішення має визначатись згідно Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням інтересів дитини.

Апелянт зазначає, що небажання дитини спілкуватись та йти до стягувача не є невиконанням рішення суду з боку боржника матері, тому дії державного виконавця суперечать положенням ст. ст. 1, 2, 18, 63, 64-1 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, зважаючи на ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №752/22214/16-ц, якою зупинено дію постанови Апеляційного суду міста Києва від 12.07.2019, постанови від 29.03.2019 та від 05.04.2019 є незаконними та підлягають скасуванню.

У поясненнях щодо апеляційної скарги третьою особою ОСОБА_1 звернено увагу суду, що державний виконавець має право виносити постанови про накладення штрафів за невиконання рішення більш ніж двічі і кількість таких штрафів жодним чином не обмежена.

Третя особа вважає, що виконання даного рішення не може бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватись, оскільки обов`язком ОСОБА_2 є перебування дитини у певному місці протягом певного часу.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у Голосіївського РВ ДВС м. Києва перебуває виконавче провадження №57116426, відкрите постановою від 31.08.2018 про примусове виконання виконавчого листа №752/22214/16-ц, виданого Голосіївським районним судом м. Києва 23.07.2018, про зобов`язання ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод в участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 Визначено способи участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітньої ОСОБА_4 наступним чином:

- перший місяць: щосереди з 17 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв., щосуботи з 10 год. 00 хв. до 13 год. 00 хв., без присутності матері ОСОБА_2 ;

- з другого місяця: 1-й та 3-й тиждень місяця: понеділок, п`ятниця з 17 год. 00 хв. до 19 год. 30 хв., 2-й та 4-й тиждень місяця: вівторок, четвер з 17 год. 00 хв. до 19 год. 30 хв. та з 17 год. 00 хв. п`ятниці до 18 год. 00 хв. суботи;

- з 1-го по 15-те липня щороку,

- на день народження дитини - спільне спілкування з урахуванням бажання дитини.

Вказаний виконавчий документ виданий на підставі постанови Апеляційного суду міста Києва від 12.07.2018 у справі №752/22214/16, якою змінено рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21.01.2018 в частині часткового задоволення вимог ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27.03.2019 у справі №752/22214/16-ц, зупинено дію постанови Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2018 до закінчення касаційного провадження.

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08.04.2019 у справі №752/22214/16-ц, залишено без змін рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 24.01.2018 в частині, що не змінена апеляційним судом та постанову Апеляційного суду міста Києва від 12.07.2018. Поновлено дію виконання постанови Апеляційного суду міста Києва від 12.07.2018.

Таким чином, у позивача виник обов`язок виконувати постанову Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2018 у справі №752/22214/16-ц.

У свою чергу, державний виконавець зобов`язаний був провести перевірку виконання судового рішення боржником, а підставою для накладення штрафу у даному випадку є невиконання рішення боржником без поважних причин.

Так, старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бондаренком В.М. у рамках виконавчого провадження № 57116426 було винесено наступні постанови:

- від 15 лютого 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400 грн 00 коп.;

- від 19 лютого 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400 грн 00 коп.;

- від 21 лютого 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400 грн 00 коп.;

- від 22 лютого 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400 грн 00 коп.;

- від 25 лютого 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400 грн 00 коп.;

- від 25 березня 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400 грн 00 коп.;

- від 29 березня 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400 грн 00 коп.;

- від 05 квітня 2019 року про накладення штрафу в розмірі 3400 грн 00 коп.;

Підставою для винесення зазначених постанов стали акти державного виконавця від 15 лютого 2019 року, від 19 лютого 2019 року, від 21 лютого 2019 року, від 22 лютого 2019 року, від 25 лютого 2019 року, від 25 березня 2019 року, від 29 березня 2019 року, від 05 квітня 2019 року, згідно з якими боржник - ОСОБА_2 не виконує вказане рішення суду.

Зокрема, у таких актах було зазначено, що 15.02.2019, 21.02.2019 та 25.02.2019 малолітня дитина - ОСОБА_4 перебувала у стані сну, 19.02.2019, 25.03.2019, 29.03.2019 та 05.04.2019 ОСОБА_2 чинила перешкоди ОСОБА_1 з огляду на небажання дитини зустрічатись з батьком, а 22.02.2019 - боржник та малолітня ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 у визначений в судовому рішенні час не перебували.

Вказані акти разом з відповідними записами у них були детально проаналізовані судом першої інстанції.

Крім того, 15.02.2019 старшим державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бондаренком В.М. винесено постанову про арешт майна боржника, якою у зв`язку з невиконанням боржником рішення суду, накладено арешт на все майно ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з вказаними постановами та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про фактичне виконання рішення суду є необґрунтованими, а надані докази - недостатніми для такого висновку, та не спростовують наявність у відповідача передбачених ст.ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження» підстав для накладення штрафів на позивача - у розмірі 3 400 грн.

Інших підстав, які б свідчили про неправомірність оскаржуваних дій і постанов та наявність підстав для визнання їх протиправними, позивачем не зазначено, а судом таких не встановлено.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції зважачаючи на таке.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частиною першою статті 5 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За правилами частини першої статті 26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У силу вимог частин першої та другої статті 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

При цьому, статтею 64-1 Закону №1404-VІІІ встановлено умови виконання рішення про встановлення побачення з дитиною, рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною.

У відповідності до частин першої-третьої статті 64-1 Закону №1404-VІІІ виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.

Так, статтею 75 Закону №1404-VІІІ закріплено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Системний аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» надає підстави стверджувати, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Разом з тим, поважними в розумінні наведених норм закону можуть вважатися лише об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення божником та які не залежали від його волевиявлення.

Аналогічна позиція висловлена постановою Верховного Суду від 07.03.2018 року по справі №127/3770/17.

Порядок виконання судових рішень визначений, окрім Закону України «Про виконавче провадження», ще й в Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція № 512/5).

Так, у розділі ІХ Інструкції № 512/5 наведено порядок виконання рішень немайнового характеру, у тому числі рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною.

Відповідно до п.п. 8, 9 розділу ІХ Інструкції № 512/5 державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником рішення про встановлення побачення з дитиною у час та місці побачення стягувача з дитиною, визначені рішенням або державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною третьою статті 64-1 Закону.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення про встановлення побачення з дитиною державний виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення, передбачені частиною четвертою статті 64-1 Закону №1404-VІІІ.

При кожному наступному невиконанні боржником зазначеного рішення державний виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною четвертою статті 64-1 Закону №1404-VІІІ.

Відтак, «повторним невиконанням судового рішення» в розумінні ст. 64-1 Закону №1404-VІІІ є встановлений відповідним актом факт кожного наступного невиконання боржником судового рішення після складення акту про невиконання такого рішення вперше та винесення відповідної постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення без поважних причин.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що постанова старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Бондаренка М.В. від 18 грудня 2018 року № 57116426, якою вперше накладено штраф за невиконання судового рішення не скасована, у відповідності до постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 липня 2019 року у справі № 640/487/19.

Вказане спростовує доводи апелянта щодо відсутності у Законі України «Про виконавче провадження» підстав для винесення державним виконавцем постанов про накладення штрафів.

Як свідчать матеріали справи, згідно виконавчого листа № 752/22214/16-ц, виданого 23 липня 2018 року Голосіївським районним судом м. Києва, ОСОБА_2 зобов`язано не чинити ОСОБА_1 перешкод в участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , та у визначений судовим рішенням час ОСОБА_1 має спілкуватися з дитиною без присутності матері ОСОБА_2 .

Підставою для винесення оскаржуваних постанов від 15.02.2019, від 19.02.2019, від 21.02.2019, від 22.02.2019, від 25.02.2019, від 25.03.2019, від 29.03.2019 від 05.04.2019 стало невиконання рішення, згідно Актів державного виконавця 15.02.2019, від 19.02.2019, від 21.02.2019, від 22.02.2019, від 25.02.2019, від 25.03.2019, від 29.03.2019 від 05.04.2019.

Наполягаючи на визнанні незаконними та скасуванні постанов державного виконавця, ОСОБА_2 у апеляційній скарзі звертає увагу, що вона не може тиснути і примушувати дитину, яка не хоче бачитися з батьком, що мало місце при виконанні рішення суду 19.02.2019, 25.03.2019, 29.03.2019 та 05.04.2019, та того факту, що 15.02.2019, ІНФОРМАЦІЯ_2 та 25.02.2019 дитина спала, та наяність висновку Голосіївського районного в місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 04.07.2018 №100/09/10-696.

Також, апелянт наголошує на тому, що боржником виконується рішення навіть тоді, коли дитина хворіє, або хворіє вона сама, що мало місце 22.02.2019.

На підтвердження зазначеного позивачем було надано до суду першої інстанції відеозаписи, які свідчать, на її думку, про повне виконання боржником рішення та незаконність дій державного виконавця.

Однак, колегія суддів вважає, що вказані обставини не свідчать про поважність причин невиконання рішення, зважаючи на таке.

Згідно з частинами другою та третьою статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

З аналізу змісту приписів Сімейного кодексу України вбачається, що забезпечення виконання малолітньою особою певних дій, вчинення яких є обов`язковим за законодавчо встановленими приписами (наприклад відвідування закладів освіти чи охорони здоров`я), в тому числі поза бажанням малолітньої особи, покладено на її батьків.

Водночас, виконання рішення, а саме забезпечення можливості спілкування ОСОБА_1 з малолітньою ОСОБА_4 , протягом певного, визначеного судом, проміжку часу, без участі позивача, не може бути унеможливлено небажанням дитини спілкуватися, оскільки обов`язком позивача є лише перебування дитини у певному місці протягом певного часу.

У даному випадку виконання вимог державного виконавця полягає в утриманні ОСОБА_2 від вчинення перешкод ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 .

У той же час, як вірно відзначено судом першої інстанції, перебування малолітньої ОСОБА_4 у стані сну 15.02.2019 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , чи у автомобілі під час проведення виконавчих дій 21.02.2019 і 25.02.2019 за адресою: АДРЕСА_2 , залежать від волі, бажання та дій позивача, з якою постійно проживає вказана дитина та ОСОБА_2 як мати, яка її виховує, так чи інакше, може впливати на ці події.

У даних випадах позивач не вжила належних дій на виконання судового рішення і не забезпечила побачень з батьком у визначені дні.

Посилання ОСОБА_2 на медичну довідку Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва від 22.02.2019, колегія суддів оцінює критично, оскільки дана довідка не містить відомостей про діагноз, хворобу позивача чи перебування її на лікуванні, що могло б дати підстави для висновку про об`єктивну неможливість участі позивача у проведенні виконавчих дій 22.02.2019 у вечірні години з 17:00 по 19:30.

При цьому, у вказаному документі зафіксовано лише огляд ОСОБА_2 об 11:00 год., та зазначено показник цукру в крові, ЕКГ-діагностику, проведено в/м ін`єкції, дано рекомендації.

У той же час, суд враховує, що статтею 32 Закону №1404-VІІІ передбачено можливість відкладення проведення виконавчих дій з власної ініціативи державного виконавця або за заявою стягувача чи боржника на строк до 10 робочих днів за наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій, зокрема хвороби сторони виконавчого провадження.

Втім, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність об`єктивних обставин, що перешкоджали б проведенню виконавчих дій та необхідність їх відкладення.

Твердження апелянта про неможливість примушувати дитину бачитись з батьком, що мало місце 19.02.2019, 25.03.2019, 29.03.2019 та 05.04.2019, зважаючи на висновок Голосіївського районного в місті Києві центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 04.07.2018 №100/09/10-696, колегія суддів як і суд першої інстанції не приймає увагу, оскільки вказані обставини були досліджені під час вирішення справи №752/22214/16-ц та з урахуванням психоемоційного стану дитини винесено постанову Апеляційного суду міста Києва від 12.07.2018 №752/22214/16-ц та постанову Верховного Суду від 08.04.2019.

Відповідно до частини четвертої ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Висновки позивача щодо неможливості проведення виконавчих дій за адресою Міського центру АДРЕСА_2 з огляду на нанесення дитині - ОСОБА_4 шкоди її здоров`ю, та неузгодженості державним виконавцем з боржником вказаного місця проведення, та не була належно повідомлена державним виконавцем, не заслуговують на увагу, так як ОСОБА_2 19.02.2019, 21.02.2019, 25.02.2019 було доставлено дитину до вказаного місця, про що не заперечує і сама позивач.

Однак, останньою не забезпечено належним виконання рішення, а саме: не чинити ОСОБА_1 перешкоди в участі у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 .

Подані позивачем державному виконавцю заперечення на акти, заяви про відкладення виконавчих дій, про закінчення виконавчого провадження, про відвід державного виконавця, не доводять поважності причин невиконання рішення суду.

Посилання позивача на те, що за результатами розгляду цих заяв відповідачем не прийнято відповідного рішення не є підставою вважати оскаржувані постанови про накладення штрафу протиправними і скасовувати їх, оскільки станом на час прийняття оскаржуваних постанов у виконавчому провадженні від 15.02.2019, від 19.02.2019, від 21.02.2019, від 22.02.2019, від 25.02.2019, від 25.03.2019, від 29.03.2019 від 05.04.2019 у позивача існував обов`язок виконувати постанову Апеляційного суду м. Києва від 12 липня 2018 року у справі № 752/22214/16-ц.

У разі не згоди з графіком або способом виконання вказаного рішення суду позивач вправі звернутися до суду, який розглядав справу №752/22214/16-ц як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення, про роз`яснення судового рішення.

Твердження апелянта про невинесення державним виконавцем постанов про накладення штрафу 05.02.2019 та 08.02.2019 з причин небажання дитини - ОСОБА_4 у ці дні спілкуватись з батьком суд відхиляє, оскільки період з 05.02.2019 по 08.02.2019 не входить до предмету спору, тому суд позбавлений надавати йому оцінку.

Доводи апелянта щодо наявності ухвали Верховного Суду у справі № 752/22214/16-ц від 27.03.2019 про зупинення виконання дії постанови Апеляційного суду м. Києва від 12.07.2018 та заяви про зупинення виконання судового рішення від 09.04.2019 суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки з вказаною заявою позивач звернулась до державного виконавця лише 09.04.2019, що підтверджується реєстраційним штемпелем Голосіївського РВ ДВС м. Києва, тобто після прийняття відповідачем оскаржуваних постанов, які той виніс на виконання вимог статтей 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, про існування обставин, які згідно з приписами статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» слугували б підставою для відкладення виконавчих дій, боржник повинна була повідомити державного виконавця.

Проте, при проведенні виконавчих дій 29.03.2019 і 05.04.2019 позивач не повідомляла відповідача про наявність цієї ухвали, а тому останній не мав законних підстав не проводити виконавчі дії 29.03.2019 і 05.04.2019.

При цьому, під час вирішення справи №640/7906/19 Шостим апеляційним адміністративним судом було встановлено, що вказана ухвала Верховного Суду по справі № 752/22214/16-ц від 27.03.2019 надійшла на адресу державного виконавця лише 09.04.2019 відповідно до листа Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києва від 17.04.2019 № 43569, відтак державний виконавець був не обізнаний про її існування до 09.04.2019.

Отже, встановлення факту невиконання боржником судового рішення без поважних причин 15 лютого 2019 року, 19 лютого 2019 року, 21 лютого 2019 року, 22 лютого 2019 року, 25 лютого 2019 року, 25 березня 2019 року, 29 березня 2019 року та 05 квітня 2019 року та відсутність прямої заборони, передбаченої Законом, на прийняття державним виконавцем постанов про накладення на боржника штрафу за повторне, або кожне наступне невиконання судового рішення без поважних причин, свідчить про те, що оскаржувані постанови винесені на підставі та в межах повноважень, що визначені чинним законодавством.

Таким чином, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Решта тверджень апелянта, зокрема пояснень представника позивача Каращенко Ю.В., наданих у суді апеляційної інстанції щодо проведення виконавчих дій 25.02.2019, 25.03.2019 та 29.03.2019 у дні, не передбачені графіком у цивільній справі №752/22214/16-ц, колегією суддів не приймається до уваги, оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 287, 308, 313, 315, 316, 321, 329 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук