Справа № 826/9912/17
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/9912/17 Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б.,

Беспалова О.О.,

за участю

секретаря судового засідання Кузьміної Ю.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Кочана В.М.,

представника відповідача Панченка Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 травня 2018 року (прийняте в порядку письмового провадження, суддя Кузьменко В.А.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у м. Києві, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві від 05 травня 2017 року №419 о/с, яким звільнено зі служби в поліції згідно частини сьомої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" дільничного офіцера поліції відділу превенції Святошинського управління поліції у місті Києві ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції відділу превенції Святошинського управління поліції у місті Києві, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 травня 2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції у місті Києві від 05 травня 2017 року №419 о/с "Щодо особового складу" в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції; поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцеру поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві; стягнуто з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Головне управління Національної поліції у м. Києві пожало апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 травня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що 05 травня 2017 року позивач подав рапорт на ім`я начальника ГУНП у м. Києві в якому просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням, і такий рапорт було задоволено, та видано наказ від 05.05.2017 № 419 о/с про звільнення полковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Твердження позивача про те, що він писав рапорт не про звільнення зі служби в поліції, а для переміщення на іншу рівнозначну посаду не відповідають дійсності, оскільки переміщення на рівнозначну посаду це зовсім інший процес, який регулюється статтею 65 Закону. Зокрема, призначення на рівнозначну посаду не потребує проходження військо-лікарської комісії, від якої ОСОБА_1 відмовився у своєму рапорті.

Апелянт вказує, що твердження ОСОБА_1 про те, що йому не було відомо про його звільнення, та він продовжував виходити на службу аж до 21.07.2017, коли йому було надано витяг з наказу про звільнення, не відповідає дійсності, оскільки 31 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав свою трудову книжку із записом про звільнення, що підтверджується його розпискою.

Крім того, апелянт вказує, що позивачем пропущено строку звернення до суду з позовною заявою.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року у справі №826/9912/17 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою для скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2018 року та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції стало те, що судом апеляційної інстанції розглянуто справу за відсутності позивача та його представника, які не повідомлені належним чином про дату, час і місце судового засідання.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року прийнято справу № 826/9912/17 до провадження та призначено до розгляду.

19.11.2019 до суду апеляційної інстанції від Головного управління Національної поліції у м. Києві надійшли додаткові пояснення, у яких відповідач зазначає, що відповідно до змісту наказу від 05.05.2017 № 419 о/с, підставою для його прийняття став рапорт ОСОБА_1 від 05.05.2017, тобто, позивач власноруч зазначив бажану дату звільнення « 05.05.2017», а також підставу свого звільнення «за власним бажанням». В подальшому позивача було ознайомлено із згаданим наказом та, як вбачається із наявної у матеріалах справи розписки від 31.05.2017 позивача, останнім отримано трудову книжку.

Щодо питання наявності у ГУНП у м. Києві доказів, які б підтверджували ознайомлення ОСОБА_1 із наказом ГУНП у м. Києві від 05.05.2017 № 419 о/с, відповідачем зазначено, що процедура звільнення зі служби в поліції та припинення служби в поліції за власним бажанням, зокрема в частині обов`язку ознайомлення із наказом про звільнення за власним бажанням, не врегульовано Законом України «Про Національну поліцію» та іншими нормативно - правовими актами з питань проходження служби, тому в даному випадку підлягають застосовуванню положення статті 47 Кодексу законів про працю України, що узгоджується з приписами статті 60 Закону України «Про Національну поліцію». З огляду на приписи частини 2 статті 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відтак, ураховуючи наведені норми та обставини справи, у ГУНП у м. Києві відсутні докази ознайомлення позивача із оскаржуваним наказом, оскільки такого обов`язку не встановлено жодним нормативно-правовим актом. Разом з тим, датою коли позивач дізнався або міг дізнатися про видання наказу ГУНП у м. Києві від 05.05.2017 № 419 о/с є дата отримання трудової книжки - 31.05.2017.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, думку позивача та його представника, думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та додаткових пояснень, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів справи встановлено, що наказом Головного управління Національної поліції у місті Києві від 05 травня 2017 року №418 о/с «Щодо особового складу» призначено полковника поліції ОСОБА_1 , який прибув з Національної академії внутрішніх справ, дільничним офіцером поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Святошинського управління поліції з 03 травня 2017 року, закріпивши за ним спеціальний жетон з індивідуальним номером 0053402.

Згідно з наявною у справі копією довідки Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району від 02 травня 2017 року, ОСОБА_1 потрапив 02 травня 2017 року у дорожньо-транспортну пригоду. Відповідно до проведеного обстеження позивачу рекомендовано госпіталізацію, однак, позивач, за його словами, почував себе задовільно та з`явився до Святошинського управління поліції для проходження служби. Проте, цього ж дня позивач відчув себе погано, у зв`язку із чим був доставлений до Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району, де відбувалось його попереднє обстеження.

05 травня 2017 року лікар Мельник В.В. направив позивача на стаціонарне лікування у терапевтичне відділення Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району та з 06 травня 2017 року позивач перебував на лікуванні до 19 травня 2017 року.

Згідно довідки Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району від 05 травня 2017 року, копія якої мітиться у справі, 05 травня 2017 року ОСОБА_1 звертався в приймальне відділення Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району, за наслідком чого направлений на стаціонарне лікування в терапевтичне відділення Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району.

Як зазначає позивач, під час його перебування на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району до нього з`явилась особа чоловічої статті, яка представилась працівником відділу кадрового забезпечення Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, та повідомила про неможливість призначення позивача на посаду, у зв`язку із помилкою в наказі, а для призначення на рівнозначну посаду у тому ж управлінні поліції, ОСОБА_1 необхідно подати рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням. Прислухавшись до поради вказаної вище особи, ОСОБА_1 написав рапорт про звільнення з поліції за власним бажанням. Вказаний рапорт від 05 травня 2017 року позивач передав через працівника відділу кадрового забезпечення Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві.

За твердження позивача, 21 липня 2017 року, він дізнався, що наказом Головного управління Національної поліції у місті Києві від 05 травня 2017 року №419 о/с «Щодо особового складу» відповідно до п.7 (за власним бажанням) ч.1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» його звільнено зі служби в поліції з посади дільничного офіцера поліції сектору дільничних офіцерів поліції відділу превенції Святошинського управління поліції.

Не погоджуючись з таким звільненням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

02 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про Національну поліцію» №580-VIII, яким утворено Національну поліцію України - центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 3 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Частиною першою статті 48 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Згідно з приписами статті 58 цього Закону України призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.

У відповідності до статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Частиною 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Так, 05 травня 2017 року позивач подав рапорт на ім`я начальника ГУНП Києві, в якому просив звільнити його зі служби в поліції за власним бажанням. Даний рапорт було задоволено, та видано наказ від 05 травня 2017 року № 419 о/с про звільнення полковника поліції ОСОБА_1 зі служби в поліції згідно п. 7 ч.1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Твердження позивача про те, що він писав рапорт не про звільнення зі служби в поліції, а для переміщення на іншу рівнозначну посаду не відповідають дійсності та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, оскільки переміщення на рівнозначну посаду це зовсім інший процес, який регулюється статтею 65 Закону. Зокрема, призначення на рівнозначну посаду не потребує проходження військо-лікарської комісії, від якої ОСОБА_1 відмовився у своєму рапорті.

Згідно ч.9 статті 65 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення, із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу,установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі,установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.

Вказана норма підтверджує той факт, що написання додаткових рапортів не потребується.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до змісту наказу від 05.05.2017 № 419 о/с, підставою для його прийняття став рапорт ОСОБА_1 від 05.05.2017, у якому позивач власноруч зазначив бажану дату звільнення « 05.05.2017», а також підставу свого звільнення «за власним бажанням».

Суд апеляційної інстанції зазначає, що зважаючи на освіту, статус, те що позивач є кандидатом юридичних наук, старший науковий співробітник, наявні обґрунтовані підстави вважати, що позивач не міг не усвідомлювати наслідки подання рапорту про звільнення, а також не розуміти різниці у фактичних діях та правових наслідках між звільненням з роботи та переведенням на іншу посаду.

При цьому, колегія суддів критично ставиться до твердження позивача про те, що під час його перебування на стаціонарному лікуванні до нього з`явилась особа чоловічої статті, яка представилась працівником відділу кадрового забезпечення Святошинського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, та повідомила про необхідність подати рапорт про звільнення зі служби за власним бажанням, оскільки, по-перше, такі твердження жодним чином не підтверджено належними доказами, по-друге, рапорт написано 05 травня 2017 року, а на стаціонарному лікуванні ОСОБА_1 перебував з 06 травня 2017 року відповідно до довідки Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району від 05 травня 2017 року (а.с.15, т.1), по-третє, в рапорті від 05 травня 2017 року позивач власноручно зазначив, що від проходження ВЛК відмовляється, оскільки вважає себе здоровим.

При цьому, самим ОСОБА_1 в рапорті зазначено про звільнення його зі служби в поліції за власним бажанням саме з 05 травня 2017 року, у зв`язку з чим відповідачем і було прийнято оскаржуваний наказ у той же день - 05 травня 2017 року.

Щодо доводів ОСОБА_1 про те, що йому не було відомо про його звільнення, та він продовжував виходити на службу до 21 липня 2017 року, коли йому було надано витяг з наказу про звільнення, колегія суддів зазначає, що такі доводи не підтверджені жодними належними доказами, зокрема, матеріали справи не містять доказів того, що позивач продовжував виходити на роботу та здійснював свою службову діяльність до 21 липня 2017 року (журнали, які б могли підтвердити вихід позивача на роботу, журнали отримання зброї тощо).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи 31 травня 2017 року ОСОБА_1 отримав свою трудову книжку із записом про звільнення, що підтверджується його розпискою (а.с.28, т.1).

Однак, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення від 31 травня 2018 року, всупереч вимогам норм КАС України, дані обставини не були враховані.

Відтак, колегія суддів приходить висновку, що наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві від 05 травня 2017 року №419 о/с, яким звільнено зі служби в поліції згідно частини сьомої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" дільничного офіцера поліції відділу превенції Святошинського управління поліції у місті Києві ОСОБА_1 не підлягає скасуванню, оскільки такий прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Таким чином, оскільки наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві від 05 травня 2017 року №419 о/с, яким звільнено зі служби в поліції згідно частини сьомої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" дільничного офіцера поліції відділу превенції Святошинського управління поліції у місті Києві ОСОБА_1 є правомірним, відсутні підстави для задоволення інших позовних вимог в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді дільничного офіцера поліції відділу превенції Святошинського управління поліції у місті Києві, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду з позовною заявою, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Як зазначає позивач, наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві від 05 травня 2017 року №419 о/с, яким звільнено зі служби в поліції згідно частини сьомої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" дільничного офіцера поліції відділу превенції Святошинського управління поліції у місті Києві ОСОБА_1 він отримав 21.07.2017, про що свідчить відмітка на копії наказу, доданої до позовної заяви (а.с.10. т.1), однак, колегія суддів зазначає, що такий доказ не є належним для підтвердження дати отримання копії оскаржуваного наказу, оскільки копія наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 05 травня 2017 року №419 о/с, надана суду відповідачем, не містить такої відмітки (а.с.26, т.1).

Разом з тим, в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_1 , відповідно до якої позивач отримав 31.05.2017 свою трудову книжку (а.с.28, т.1), у якій, зокрема, міститься запис « 05.05.2017 Звільнений зі служби в поліції», та як підставу для звільнення зазначено «Наказ ГУНП у м. Києві від 05.05.2017 №419 о/с».

Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що в трудовий книжці відсутній запис з зазначенням конкретного пункту частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» як підстави для звільнення, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції приходить висновку, що в день отримання позивачем трудової книжки з запису, зробленого в ній, позивачу міг бути невідомий зміст наказу ГУНП у м. Києві від 05.05.2017 №419 о/с, та невідомі підстави для його звільнення.

При цьому, суд враховує і доводи відповідача про те, що відповідно до частини 2 статті 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи, в інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника, і у ГУНП у м. Києві відсутні докази ознайомлення позивача із оскаржуваним наказом, оскільки такого обов`язку не встановлено жодним нормативно-правовим актом.

Зважаючи на вищевикладене в сукупності, оскільки інших доказів отримання позивачем копії наказу про звільнення, ніж зазначення ним самим у копії наказу дати - 21 липня 2017 року, матеріали справи не містять, а відповідачем вказаних обставин не спростовано, суд апеляційної інстанції приходить висновку, що, звертаючись до суду з позовною заявою від 11 серпня 2018 року про визнання протиправним наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 05 травня 2017 року №419 о/с, яким звільнено зі служби в поліції згідно частини сьомої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" дільничного офіцера поліції відділу превенції Святошинського управління поліції у місті Києві ОСОБА_1 ,копію якого позивач отримав 21 липня 2017 року, строк звернення до суду позивачем не пропущено, а відтак, відсутні підстав для залишення позову без розгляду.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні та є підставою для його скасування.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачем в даному випадку виконаний.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідності до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими призвели до помилкового вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у м. Києві задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 травня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2019 року.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов