Справа № 802/1183/16-а
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 листопада 2019 року

Київ

справа №802/1183/16-а

адміністративне провадження №К/9901/8834/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу № 802/1183/16-а

за позовом ОСОБА_1 до прокуратури м.Києва про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди

за касаційною скаргою прокуратури міста Києва

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року, ухвалену суддею Богоносом М.Б.

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року, постановлену колегією суддів: головуючого судді: Боровицького О.А., суддів: Матохнюка Д.Б., Сапальової Т.В.,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обгрунтування

В серпні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до прокуратури міста Києва (далі - відповідач) про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, в якому просив (з урахуванням уточнення позовних вимог):

стягнути з прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час невиконання рішення суду за період із 06 серпня 2015 року по 10 серпня 2016 року у сумі 76454 грн без вирахування податків та інших обов`язкових платежів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначив, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року, визнано протиправним та скасовано наказ прокурора міста Києва від 04 лютого 2015 року № 352 "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності" та поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора прокуратури Печерського району міста Києва. Постанову в частині поновлення на посаді звернено до негайного виконання.

Однак, як вказав позивач, фактично станом на 10 серпня 2016 року постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2015 року щодо поновлення його на посаді старшого прокурора прокуратури Печерського району міста Києва не виконана.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто із прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату за час невиконання рішення суду за період із 06 серпня 2015 року по 10 серпня 2016 року у сумі 76454 грн (сімдесят шість тисяч чотириста п`ятдесят чотири гривні 00 коп.) із відрахуванням загальнообов`язкових платежів.

Постанову в частині стягнення із прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 середньомісячної заробітної плати за час невиконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць, а саме 6472 грн 21 коп. (шість тисяч чотириста сімдесят дві гривні двадцять одна коп.) із відрахуванням загальнообов`язкових платежів, допущено до негайного виконання.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2015 року в частині поновлення позивача на посаді старшого прокурора прокуратури Печерського району міста Києва допущена до негайного виконання, однак станом на 10 серпня 2016 року не виконана, отже позивач має право відповідно до статті 236 Кодексу законів про працю України на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період із 06 серпня 2015 року по 10 серпня 2016 року (в межах позовних вимог).

Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції

10 січня 2017 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга прокуратури міста Києва, де просили скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року, та прийняти нову, якою у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до прокуратури міста Києва про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі - відмовити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що вимоги позивача про стягнення коштів за вимушений прогул при затримці виконання рішення суду є безпідставними, оскільки прокуратура міста Києва вживала заходи для поновлення позивача на роботі. Доводи касаційної скарги зводяться до відсутності вини роботодавця у затримці виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за даною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - Закон № 2147-VІІІ).

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції вищевказаного Закону обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпунктів 1, 7 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" КАС України матеріали касаційної скарги передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

24 січня 2018 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Желтобрюх І.Л., судді Білоус О.В., Стрелець Т.Г.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 31 травня 2019 року №561/0/78-19 у зв`язку із зміною спеціалізації та введенням до іншої палати судді - доповідача Желтобрюх І.Л. (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20.05.2019 № 14), що унеможливлює його участь у розгляді касаційних скарг, визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Єресько Л.О., судді Загороднюк А.Г., Соколов В.М.

25 листопада 2019 року ухвалою Верховного Суду у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. прийнято до провадження справу за даною касаційною скаргою, закінчено підготовче провадження, справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами на 27 листопада 2019 року у відповідності до вимог пункту 5 частини 1 статті 340 та статті 345 КАС України.

Позиція інших учасників справи

ОСОБА_1 не скористався своїм правом подати відзив на касаційну скаргу, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

Установлені судами фактичні обставини справи

05 серпня 2015 року постановою Вінницького окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року, задоволено повністю позов ОСОБА_1 до прокуратури міста Києва про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: визнано протиправним та скасовано наказ прокурора м. Києва № 352к від 04 лютого 2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», яким ОСОБА_1 звільнено з посади старшого прокурора прокуратури Печерського району м. Києва, поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора прокуратури Печерського району м. Києва з 05 лютого 2015 року.

Крім того, постановлено стягнути з прокуратури м. Києва на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 05 лютого 2015 року по 05 серпня 2015 року) в загальній сумі 38833,26 грн, із відрахуванням податків та обов`язкових платежів.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора прокуратури Печерського району м. Києва та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць допущено до негайного виконання.

06 листопада 2015 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49288933 про примусове виконання виконавчого листа № 802/571/15-а щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора прокуратури Печерського району міста Києва.

26 листопада 2015 року прокуратурою міста Києва ОСОБА_1 запропонована посада прокурора прокуратури Голосіївського району міста Києва на час відпустки основного працівника по догляду за дитиною. Оскільки вказана посада була вакантна до 12 квітня 2016 року, позивач відмовився від її зайняття.

03 грудня 2015 року вказане виконавче провадження зупинено на підставі пункту 1 частини 1 статті 38 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із зверненням державного виконавця до Вінницького окружного адміністративного суду із заявою про роз`яснення постанови суду від 05 серпня 2015 року.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року з огляду на те, що постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2015 року, в тому числі її резолютивна частина, є чіткою, зрозумілою та не потребує роз`яснення, у задоволенні заяви відмовлено.

26 січня 2016 року виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа № 802/571/15-а щодо поновлення ОСОБА_1 , на посаді старшого прокурора прокуратури Печерського району міста Києва поновлено.

15 квітня 2016 року до прокуратури міста Києва надійшла вимога державного виконавця від 15 квітня 2016 № 146/12 щодо виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді.

22 квітня 2016 року відповідач проінформував відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про те, що 15 липня 2015 року введено в дію Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, у зв`язку з чим внесено зміни до штатного розпису прокуратури міста Києва та ліквідовано прокуратури районів, а також посади старших прокурорів та прокурорів прокуратур районів.

Фактично постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2015 року, що залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року, прокуратурою міста Києва не виконана, а ОСОБА_1 на роботі не поновлено.

Позивач вважає, що у зв`язку із невиконанням відповідачем постанови суду від 05 серпня 2015 року, якою його поновленого на роботі, із прокуратури міста Києва, підлягає до стягнення середньомісячна заробітна плата за час невиконання рішення суду (з 06 серпня 2015 року по 10 серпня 2016 року) у розмірі 76454,00 грн.

Позиція Верховного Суду

Релевантні джерела права й акти їх застосування

Згідно із частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України.

Стаття 255 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017) передбачала, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно (пункт 3 частини 1 статті 256 КАС України в редакції станом до 15.12.2017).

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За загальним правилом в питаннях регулювання публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (частина 5 статті 235 КЗпП України).

Нормами частини 2 статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України визначені підставі для оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі. Так, даною нормою встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. При цьому, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно частини 3 статті 211 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017) підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права, що кореспондує нормі частини 4 статті 328 КАС України (в редакції чинній після 15.12.2017).

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень на момент їх ухвалення визначалися статтею 159 КАС України (в редакції чинній до 15.12.2017), відповідно до якої судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справ, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Не виконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина 3 статті 14 КАС України).

Ця відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника. А тому Верховним Судом відхиляються доводи касаційної скарги про безпідставність вимог позивача через затримку виконання судового рішення з незалежних від відповідача причин.

Щодо тверджень відповідача про відсутність вини у затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі, слід зауважити наступне.

Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно стаття 236 КЗпП проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц (номер в ЄДРСР 73001104), від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16 (номер в ЄДРСР 82707184).

Згідно статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

До вимушеного прогулу прирівнюється затримка роботодавцем рішення про поновлення на роботі (стаття 236 КЗпП).

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

З огляду на зазначене та враховуючи обставини даної справи, Верховний Суд приходить до висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення в частині періоду з 06 серпня 2015 року по 10 серпня 2016 року.

Щодо доводів скаржника, що 15 липня 2015 року введено в дію Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року, у зв`язку з чим внесено зміни до штатного розпису прокуратури міста Києва та ліквідовано прокуратури районів, а також посади старших прокурорів та прокурорів прокуратур районів, а тому наявна обґрунтована обставина затримки у виконанні рішення суду в частині поновлення позивача на роботі, обумовлена неможливістю його реального виконання, а тому затримка виконання рішення суду відбулась без вини власника або уповноваженого ним органу, колегія суддів зазначає наступне.

Посилання відповідача на ліквідацію прокуратури районів та, як наслідок, відсутність об`єктивної можливості поновлення позивача на раніше займаній посаді, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки такі доводи не є законодавчо обумовленими підставами для звільнення суб`єкта владних повноважень від обов`язку виплатити передбаченого статтею 236 КЗпП незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. В даному випадку саме бездіяльність відповідача по відношенню до позивача щодо його не законного звільнення, привело до порушення прав ОСОБА_1 , що є логічним продовженням їх захисту від безпідставного не виконання судових рішень.

В якості доводів відповідач зазначає, що ним вжито всіх заходів, спрямованих на виконання судового рішення, а саме запропоновано позивачу посаду прокурора прокуратури Голосіївського района міста Києва на час відпустки основного працівника по догляду за дитиною (до 12 квітня 2016 року) від якої ОСОБА_1 відмовився, що свідчить про відсутність вини відповідача у невиконанні постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2015 року.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи, оскільки відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2015 року позивача поновлено на чітко визначеній посаді у конкретному органі прокуратури міста Києва.

У пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Аналогічна норма міститься в частині 1 статті 76 Закону України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).

Так, відповідно до статті 76 Закону № 1404-VIII рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи невиконання прокуратурою міста Києва постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2015 року, тобто відповідач допустив затримку виконання цього судового рішення (яке в частині поновлення на посаді підлягало негайному виконанню), висновки судів попередніх інстанцій щодо задоволення позовних вимог є правильними.

Колегія суддів констатує, що доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами першої та апеляційної інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскаржених судових рішень відсутні, внаслідок чого касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Висновки щодо розподілу судових витрат.

З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу прокуратури міста Києва залишити без задоволення.

2. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 09 вересня 2016 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 грудня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк

В.М. Соколов

Судді Верховного Суду