Справа № 420/1594/19
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1594/19
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.,

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представників відповідача - Білоконь Н. О., Рамжева О. Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення №21-19 від 31.01.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є громадянином Російської Федерації. Його виїзд за межі країни громадянської належності відбувся через побоювання за власне життя, безпеку та свободу, у зв`язку з членством та діяльністю в організації християнської конфесії «Свідки Єгови», яка, відповідно до рішення Верховного суду Російської Федерації від 20.04.2017 року, визнана екстремістською та заборонена.

Позивач наголошує на тому, що майже десять років займав пост релігійного служителя - старійшини. Саме через таку активну діяльність у забороненій релігійній організації не має наміру повертатися до країни громадянської належності, оскільки наразі «Свідки Єгови» у Російській Федерації стають жертвами незаконних арештів, обшуків та ув`язнень через свою діяльність.

Вважає, що суб`єктом владних повноважень зазначеним обставинами не надана належна оцінка та безпідставно і необґрунтовано відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував рішення ДМС України №21-19 від 31 січня 2019 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язав повторно розглянути відповідну заяву.

В іншій частині вимог - відмовив.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи вимогу про визнання протиправним та скасування рішення, яким відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції виходив із того, що спірне рішення прийняте суб`єктом владних повноважень без повного дослідження ситуації, яка склалася з позивачем.

Судом встановлено, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками не просто через віросповідання, а в контексті того, що обіймав керівну посаду у забороненій організації, був старійшиною - релігійним служителем.

Тому, з урахуванням цих обставин, суд вважав, що проведений аналіз фактів щодо позивача, можливості його переслідування, інформації щодо країни походження та можливості повернення його до Російської Федерації є неповний та необ`єктивний з боку суб`єкта владних повноважень.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходив з того, що зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення становило б втручання у виключну компетенцію ДМС України, яка, щодо позивача, має дискреційні повноваження прийняти те чи інше рішення, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Тобто, у відповідача є повноваження ухвалити будь-яке рішення, яке він вважає найбільш застосовним до позивача з урахуванням усіх обставин, що мають значення.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, ДМС України звернулась з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У своїх доводах апелянт посилається на те, що суд не надав належну оцінку тому факту, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. У межах спірних правовідносин позивач звернувся через два тижні після приїзду в Україну.

Далі апелянт звертає увагу на те, що позивач не надав до міграційного органу документа, який би свідчив про його членство в організації «Свідки Єгови». Надана довідка від 15.12.2017 року №2115 «Релігійного центру Свідків Єгови в Україні», на думку апелянта, побічно підтверджує його релігійну діяльність в Російській Федерації.

Крім того, апелянт зазначає, що згідно особистих пояснень позивача на території РФ його ніколи не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм, також не виявлені факти його дискримінації, обмеження у правах або утиски з боку населення або влади. Не застосовувалось до нього і фізичне насилля, яке б було пов`язано з його релігійною діяльністю.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представники апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримали доводи викладені в апеляції та просили її задовольнити.

Позивач в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, належним чином сповіщений про дату, час та місце судового розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, додержання норм матеріального та процесуального права, провівши аналіз доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.

Так, судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач, починаючи з 2003 року, дотримується канонів течії «Свідки Єгови».

З червня 2003 року, ОСОБА_1 став членом російського філіалу організації християнської конфесії «Свідки Єгови».

Протягом 2003-2010 років, заявник перебував у зібранні «Перово» (Російська Федерація, м. Москва), яке входить в організацію «Свідки Єгови», протягом 2010-2017 років шукач захисту перебував в зібранні «Вєшняки» (Російська Федерація, м. Москва), яке також входить в організацію «Свідки Єгови».

Поряд з цим, впродовж 2005-2008 років, виконував функціональні обов`язки службового помічника: допомагав старійшинам зібрання у вирішенні організаційних питань, організовував відповідні збори, семінари, займався налагодженням відповідної звукової апаратури при проведенні зустрічей зібрання, здійснював публічні виступи тощо у вказаній організації. Протягом 2008-2017 років, позивач також був старійшиною зібрання російського філіалу релігійної організації «Свідки Єгови», здійснював публічні виступи, став виконувати обов`язки секретаря при проведенні зустрічей зібрання, надавав допомогу іншим проповідникам, надавав консультації з релігійних питань.

Рідна мова російська, також заявник володіє українською мовою на початковому рівні. За сімейним станом неодружений та ніколи не був одружений, дітей немає. Має професійно-технічну освіту, яку здобув в загальноосвітній школі (СРСР, Російська РФСР, м. Москва) протягом 1975-1984 років, за спеціальністю оператор фотонабірної електронної установки з виготовлення фотодіапозитивів тексту. На території країни громадянської належності шукач захисту протягом 1987-2005 років офіційно працював оператором фотонабору, оператором електрофізичних параметрів, регулювальником радіоелектронної апаратури в Московському інституті електротехніки та автоматики.

29 серпня 2017 року позивач вибув з Російської Федерації до України потягом Москва (Російська Федерація) - Одеса (Україна), легально, на підставі паспортного документа громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 .

30 серпня 2017 року, позивач прибув до м. Одеса (Україна), місце перетину державного кордону - КПП «Суземка» (Російська Федерація), КПП «Конотоп» (Україна).

14 вересня 2017 року, позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.51). Серед причин звернення за захистом ОСОБА_1 зазначив, що він є громадянином Російської Федерації та членом релігійної організації «Свідки Єгови», яка відповідно до рішення Верховного Суду Російської Федерації від 20.04.2017 року є офіційно забороненою на території РФ та визнана екстремістською. Через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування по причині своїх релігійних поглядів позивач просив надати йому статус біженця.

20 листопада 2018 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за результатами розгляду заяви та особової справи ОСОБА_1 (т.2, а.с.5-31).

Так, причиною відмови надання статусу біженця стало те, що особа не зазнала жодних переслідувань на Батьківщині за конвенційними ознаками, відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відсутній певний зв`язок щодо застосування до особи таких переслідувань у разі його повернення до країни походження; відсутність дискримінації або утисків за релігійними ознаками. Також у цьому висновку підтверджено відсутність ознак щодо визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

31 січня 2019 року, підтримуючи вказаний висновок, ДМС України прийняла рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №21-19 (т.3 а.с.20).

Оформлене 08 лютого 2019 року повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач отримав лише 12.03.2019 року (т.3 а.с.13).

Колегія суддів вважає, що правова позиція суду першої інстанції, яка викладена у судовому рішенні є законною та обґрунтованою.

Такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов враховуючи наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 року №1 надає тлумачення терміну «побоювання».

Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання».

Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

У висновку про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 20.11.2018 року, який підтриманий ДМС України, зазначено, що причиною відмови надання статусу біженця стало те, що особа не зазнала жодних переслідувань на Батьківщині за конвенційними ознаками, відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відсутній певний зв`язок щодо застосування до особи таких переслідувань у разі його повернення до країни походження; відсутність дискримінації або утисків за релігійними ознаками.

Аналогічні доводи покладені і в основу апеляційної скарги, де апелянт фактично зазначає теж саме.

Водночас колегія суддів не поділяє наведені доводи, адже відсутність переслідування позивача на території Російської Федерації за ознаками віросповідання та активної участі у забороненій релігійній організації, не спростовує наявності у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою таких переслідувань в майбутньому.

Крім того, слід підкреслити, що у цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено, перш за все, в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Доводи апеляційної скарги щодо значної тривалості проміжків часу між прибуттям в Україну та часом звернення до міграційного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи.

Так, звернення позивача до органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відбулось через два тижні після прибуття до України, що не можна вважати значно тривалим проміжком часу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо протиправності спірного рішення та його скасування.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині зобов`язального характеру учасниками справи не оскаржено, колегія суддів не надає з цього приводу відповідну оцінку.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та вірно зазначена юридична кваліфікація встановлених фактів, колегія суддів, згідно зі ст. 316 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції та про залишення рішення суду першої інстанції в силі.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 28.11.2019 року.