Справа № 826/7758/17
Суддя: Костенко Д.А.
Дата ухвалення: 2019-11-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Київ №826/7758/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів:

головуючого судді Костенка Д.А., суддів: Вєкуа Н.Г., Шрамко Ю.Т.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України (далі ДМС України), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі ГУ ДМС України в м. Києві), про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`я-зання вчинити дії,

в с т а н о в и в:
Позивач звернувся до суду з позовом до ДМС України, в якому просить:

1) визнати неправомірним і скасувати рішення ДМС України від 23.04.2017 №184-17;

2) зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позову зазначив, що маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні причини та побоювання систематичного порушення прав людини він покинув територію Таджикистану та виїхав до Російської Федерації (РФ), де отримав тимчасовий захист. Через постійні погрози і переслідування з боку працівників Таджицького консульства в РФ, а також внаслідок систематичного порушення прав людини в РФ, він був змушений покинути країну тимчасового перебування. В Україні позивач звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою, в якій зазначив про свої побоювання стати жертвою переслідувань і неможливість повернення до Таджикистану, однак при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не поцікавився ситуацією у країні походження позивача, не зважаючи на те, що такі дані містяться у загальнодоступних та авторитетних джерелах інформації (Хьюман Райтс Вотч: "Всемирный доклад 2017: Таджикистан", 12.01.2017; Радио Свобода: "Репортеры без границ": В Таджикистане плачевная ситуация со свободой слова", 27.04.2017; Международная амнистия (Amnesty International): "Доклад 2016/2017. Права человека"; Хьюман Райтс Вотч: "Всемирный доклад 2017: Россия", 12.01.2017) та були наведені у заяві-анкеті.

Представником відповідача і третьої особи ОСОБА_2 подано заперечення на позов, в якому вона просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на правомірність оскаржуваного рішення, яке відповідає абзацу 5 ч. 1 ст. 6 та ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та відсутність передбачених ст. 1 цього Закону підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а також неможливість визнання позивача таким згідно із ст. 6 цього Закону, зважаючи на отримання ним статусу особи, що потребує додаткового захисту, у РФ. Фактично, наведене представником у запереченнях обґрунтування відтворює зміст висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 16.02.2017 та додатку до нього від 25.04.2017.

Представником позивача ОСОБА_3 подано додаткові письмові пояснення, в яких вона детальніше зазначила про причини виїзду позивача з РФ.

Також, представником позивача Журко О.С. подано додаткові письмові пояснення у відповідь на заперечення відповідача, в яких вона стверджує про неправомірне покладення відповідачем обов`язку доказування на заявника (позивача) і вважає, що наведені позивачем обставини не спростовані відповідачем. Неправильне застосування відповідачем стандарту доказування призвело до неправильної оцінки доводів заявника і прийняття необґрунтованого рішення. Щодо політичності інкримінованого позивачу злочину, то представник позивача посилається на лист Генеральної прокуратури РФ від 15.01.2015 №81/2-2419-14 про розгляд запиту Генеральної прокуратури Республіки Таджикистан про видачу позивача і на те, що позивач отримав додатковий захист на території РФ.

Крім цього, представник позивача Журко О.С. подала додаткові письмові пояснення, в яких на підтвердження об`єктивного побоювання позивача стати жертвою переслідування зазначила, що суб`єктивна сторона цього критерію є оціночним поняттям, а об`єктивна сторона підтверджується інформацією про ситуацію по країні походження.

Під час судового засідання позивач та його представник Журко О.С. підтримали позов з наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача і третьої особи Кісельова О.П. заперечила проти задово- лення позову з підстав, наведених у письмових запереченнях.

Згідно з ч. 4 ст. 122 КАС України (у редакції, чинній до 15.12.2017) суд продовжив розгляд справи у письмовому провадженні.

Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно з особовою справою позивача №2016KYIV0097, копія якої наявна у справі (а.с. 44-215), позивач, громадянин Республіки Таджикистан, ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13.10.2016 прибув на територію України (через м. Гоптівка) з РФ та 27.10.2016 звернувся до ГУ ДМС України в м. Києві із заявою-анкетою від 27.10.2016 №98, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту.

У заяві позивач зазначив про політичні причини залишення Таджикистану, оскільки він вів власний блог, де виступав проти влади, яка закриває очі на торгівлю людьми та наркотиками, деградацію суспільства та проблеми імміграції. Через страх за своє життя він звернувся за захистом до РФ, де отримав тимчасовий захист, але через постійні утиски та погрози зі сторони працівників Таджицького консульства був змушений відмовитися від тимчасового захисту РФ та тікати до України. Також зазначив про страх повернення, що підтверджується інформацією про країну походження, а саме різке погіршення прав людини у 2015р., так як влада оголосила провідну опозиційну партію країни терористичною і заборонила її; заарештовано бл. 200 активістів опозиції; екстрадовано та викрадено критиків уряду із-за кордону; блокування численних сайтів і продовження кампанії для забезпечення дотримання жорстких обмежень на релігійну практику; декілька випадків катувань і жорс-токого поводження в попередньому ув`язненні і в`язницях (Хьюмен Райтс Вотч, Світовий Звіт 2016 Таджикистан, 27.01.2016; www.refworld.org/docid/56bd991915.html).

До заяви були додані копія паспорту та його переклад, копія закордонного паспорту та його переклад, копії документів щодо отримання захисту в РФ, копія документу про звільнення з СІЗО, копії постанов ІКП.

Аналогічні причини виїзду з країни постійного проживання позивачем зазначено в анкеті (п. 4.1).

15 листопада 2016р. з позивачем проведена співбесіда, оформлена протоколом від 15.11.2019, копія якого наявна у справі (а.с. 149-153).

Згідно з висновком співробітника ГУ ДМС України в м. Києві від 16.11.2016 (а.с. 140) ГУ ДМС України в м. Києві прийнято наказ від 16.11.2016 №584 про оформлення документів позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 139).

Наказом ГУ ДМС України від 16.01.2017 №18, копія якого наявна у справі (а.с. 160) продовжено строк розгляду заяви позивача.

13 лютого 2017р. з позивачем проведена співбесіда, оформлена протоколом від 13.02.2017, копія якого наявна у справі (а.с. 161, 162).

За результатами розгляду особової справи позивача співробітником ГУ ДМС України в м. Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 16.02.2017, копія якого наявна у справі (а.с. 163-171), згідно з яким відповідно до абзацу 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переко-нань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, рекомендовано відповідачу прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивача.

Згідно з копією листа ДМС України від 03.04.2017 №8.5/2258-17 (а.с. 172, 173) особову справу позивача направлено на доопрацювання з огляду на те, що не були досліджені повідомлення заявника щодо наявності небезпеки його життю в РФ, а також причини виїзду та відмови від тимчасового захисту цієї держави. Зазначено про необхідність проведення співбесіди із заявником із з`ясуванням питань за списком, що додається, а також належний аналіз відповідності заяви вимогам п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Наказом ГУ ДМС України від 21.03.2017 №75, копія якого наявна у справі (а.с. 177), продовжено строк розгляду заяви позивача.

13 лютого 2017р. з позивачем проведена співбесіда, оформлена протоколом від 13.02.2017, копія якого наявна у справі (а.с. 178-183).

Співробітником ГУ ДМС України в м. Києві складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 25.04.2017, копія якого наявна у справі (а.с. 204-211), згідно з яким відповідно до абзацу 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв`язку з відсутністю із встановленням відсутності умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону рекомендовано відповідачу прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивача.

Рішенням ДМС України від 23.05.2017 №184-17 відповідно до ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зважаючи на відсутність умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Повідомленням ГУ ДМС України в м. Києві від 13.06.2017 №111, копія якого наявна у справі (а.с. 214), позивачу повідомлено, що відповідно до абзацу 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено у визнані його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Спірні правовідносини виникли у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та стосуються правомірності рішення відповідача про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як визначено у п.п. 1, 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (тут і надалі в редакції, чинній на час винесення спірного рішення) (далі Закон №3671):

біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951р. і Протоколу щодо статусу біженців 1967р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями ст. 9 Закону №3671 розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (ч. 1). Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником (ч. 2). Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців 2-4 ч. 1 ст. 6 цього Закону (ч. 6). У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України (ч. 8). Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 11). Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою (ч. 12).

Частиною 5 ст. 10 Закону №3671 передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 6 Закону №3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Аналізуючи доводи і заперечення сторін по суті спору, суд зважає на наступне.

Як зазначив позивач у заяві та повідомив під час співбесід, він має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження через політичні причини, оскільки він критикував діючу у Таджикистані владу, та у зв`язку з політично мотивованим, на його думку, кримінальним переслідуванням за ч. 1 ст. 307-1 (публічні заклики до здійс-нення екстремістської діяльності), ч. 2 ст. 307-1 (публічні заклики до здійснення екстреміст-ської діяльності вчинені з використанням засобів масової інформації або мережі інтернет), ч. 1 ст. 307-2 (створення екстремістського співтовариства, тобто організованої групи осіб для підготовки або вчинення за мотивами ідеологічної, політичної, расової, національної або релігійної ненависті або ворожнечі, а також за мотивами ненависті або ворожнечі відносно якої-небудь соціальної групи злочинів) КК Республіки Таджикистан.

Згідно з протоколами співбесід від 15.11.2016, 13.02.2017, 11.04.2017 позивач повідо-мив, серед іншого, що з 2011р. він почав писати блоги ("Blok Spot", який у подальшому прийшлося видалити; з 2013р. "Міграція. Блок спот."), де описував найбільш гострі проблеми в Таджикистані, а з 2013р. критикував владу та нездатність управляти державою. Повідомив, що отримав національний паспорт в 21 рік, хоча за законом мав би отримати в 16; співробітники військового комісаріату цілеспрямовано приходили до нього додому, щоб забрати до армії, але він пацифіст і за законом не міг служити в збройних силах; у лютому 2014р. МВС його забрало, де його били, змушували підписати документ, але коли дізналися, що мати бізнесмен, то почали вимагати гроші, й за 100000 руб. відпустили. Пізніше, його протримали 3 дні в підвалі, не били, нічого не питали та згодом відпустили. 14.08.2014 до нього прийшли співробітники Комітету національної безпеки та вимагали почати працювати на іміджевий центр, однак, зважаючи на відсутність будь-якої відповіді, йому сказали залишити країну або його посадять.

Згідно з протоколом співбесіди від 11.04.2017 позивач уточнив деталі арешту, зазна-чивши, що вперше, у листопаді 2013р., його забрали до ГУ МВС по Согдійській області, де його били, знущалися, вимагали підписати визнання того, що він перебуває в організації Хізбут Тахрір. Позивача не змогли зламати, вимагали у мами гроші 1,5 чи 2 тис. доларів за його звільнення. Мама віддала ці гроші, тому його звільнили з умовою видалення усіх статей, які були розміщені Живому Журнал, в блозі blogspot.com та соціальних мережах ("Фейсбук", "Вконтакте"). У березні 2014р. його забрали до Комітету національної безпеки по м. Худжанд, де 3 доби тримали у підвалі, морили голодом, але не били. На 3 чи 4 добу його підняли і вимагали зупинити критику влади країни та попросили вступити до іміджево-го центру (займається створенням позитивного іміджу президента, виправданням антинарод-них дій в інтернеті, а також виявом найбільш опозиційних елементів у суспільстві). Через те, що він не надав відповіді співробітники Комітету національної безпеки у серпні 2014р. рекомендували йому залишити територію країни протягом 6-7 годин або посадять, у зв`язку з чим він виїхав до Єкатеринбургу (РФ).

Повідомляв, що, будучи в РФ, 29.09.2014 Російська організація "Молодежь Таджи-кистана за возрождение Таджикистана" організувала зустріч з громадянами Таджикистану, які проживають на території Свердловської області, на яку запросила позивача. Позивач дав невелике інтерв`ю місцевому регіональному агентству, де розповів про суть даного заходу також про весь жах, який відбувається на території Таджикистану через, що наші громадяни вимушені масово мігрувати.

Як стало відомо позивачу із сайту "Радіо Свобода", через 5 днів після даного заходу, стосовно нього і ще 5 чоловік, були відкриті кримінальні справи (екстремізм і спроба повалення конституційного ладу в Таджикистані), а 07.10.2014 він був оголошений в міжна-родний розшук. Дізнавшись про це 08.10.2014, позивач добровільно прибув в центр по боротьбі з екстремізмом при МВД по Свердловській області РФ з метою довести політичну причетність щодо нього і подати заяву на отримання захисту. Проте його затримали і помістили в СІЗО. Ленінський суд м. Єкатеринбургу виніс постанову про арешт на 40 діб, пізніше вона 2-чі продовжувалася. Позивач звернувся до компетентних органів РФ для отримання статусу біженця, у чому йому було відмовлено, але 19.08.2015 позивачу надано тимчасовий захист на 1 рік (продовжений до 19.08.2017), а 10.10.2015 він був звільнений з-під арешту постановою обласної прокуратури. Генеральна прокуратура РФ відмовила в екстрадиції позивача до Республіки Таджикистан.

Позивач повідомив, що 2-х фігурантів його кримінальної справи ОСОБА_4 , який був громадянином РФ, спецслужбам Таджикистану вдалося викрасти. Пізніше РФ заднім числом позбавила його громадянства (дана інформація є в відкритому доступі). Одінаєва, який був студентом МГІМО, також викрали. Кувватова вбили в Туреччині. Вважає, що його чекала така ж участь. Стверджував, що через співробітників поліції представники Таджикис-тану завжди знали де він знаходиться, знаходили номери телефонів і систематично витре-бували, щоб я написав заяву на ім`я головного прокурора Таджикистану, з признанням своєї вини і розкаянням. Після першої відмови в м. Первоуральск, що в 60 км. від Єкатеренбургу, невідомі напали на позивача та розбили обличчя кастетом. Заява подана до поліції, однак не знайшли нікого. На початку серпня 2016р. йому знову прийшло повідомлення про запов-нення даної заяви, від чого він відмовився. Стверджує, що після цього він був отруєний психотропним препаратом та опинився в лікарні, де його встигли відкачати. Його адвокат забрав з лікарні та сховав, а справу передати журналісту газети Нової Газети, звідки пере-дали інформацію чеській організації "Людина в біді" та запропонували виїхати з Росії або в Грузію, або в Україну.

Внаслідок цих подій та у зв`язку з тим, що на території РФ спецслужби Таджикистану за допомогою своїх російських колег порушують права людини, притягують тих чи інших громадян Таджикистану, а також зважаючи на рекомендації журналістів і правозахисників залишити РФ і шукати допомоги в Україні, позивач виїхав до України.

Зазначив, що його інтерв`ю не порушувало російського, таджицького законодавства і міжнародного права, що було підтверджено 3-ма лінгвістичними експертизами в РФ.

Щодо політичної діяльності позивач повідомив, що з початку 2013р. по вересень 2013р. він працював помічником депутата від Народно-демократичної партії ОСОБА_5 , який найняв позивача для моніторингу виконання тих чи інших робіт для благоустрою, робіт екологів, з критичними зауваженнями їх роботи. У зв`язку із симпатіями до ОСОБА_6 та ініціативам ОСОБА_7 створити партію "Новий Таджикистан", позивач був звільнений ОСОБА_8 . У 2013р. позивач відкликнувся на пропозицію бути організа-тором PR-крила молодіжного крила партії "Новий Таджикістан" (членом партії не був), яка була створена міністром стратегічного розвитку ОСОБА_9 і орієнтована на західний курс розвитку. Проти ОСОБА_10 була відкрита кримінальна справа та він був взятий під варту. Побоюючись за долю команди позивач припинив проект та розпустив команду, знищив усі факти співпраці, так як все оточення ОСОБА_10 залишило ОСОБА_11 . Пізніше ОСОБА_10 ув`язнено на 26 років, а потім довічно. Ув`язнено його адвокатів.

Також, позивач повідомив, що в Таджикистані він не був помічений у зв`язках з Ку-вватовим (засновник "Групи 24") і його не розшукували (протокол співбесіди від 15.11.2016); не був членом якихось організацій, громадських об`єднань, рухів на території Таджикистану і РФ; був знайомий з керівниками "Группи 24", "Нового Таджикистану-2", "БАС": ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_6 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , але не співпрацював з ними (протокол співбесіди від 11.04.2017).

Згідно з наявними у справі копіями висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 16.02.2017 (а.с. 163-171) та додатку до нього від 25.04.2017 (а.с. 204-211) при розгляді заяви позивача були оцінені повідомлені ним обставини і надані позивачем матеріали.

З посиланням на інформацію про країну походження з відкритих джерел у висновку зазначено про недоведеність доводів заявника щодо його антиурядової діяльності, зважаючи на те, що Народна демократична партія Таджикистану, помічником депутата від якої був позивач, була правлячою політичною партією, яка підтримувала діючого президента, який був її головою, а також, зважаючи на те, що партія "Новий Таджикистан" не була зареєстро-вана у зв`язку з порушенням кримінальної справи проти її лідера, його арешту та довічного ув`язнення, а участь позивача у партії "Новий Таджикистан" не підтверджується даними з відкритих джерел та ним особисто. Під час моніторингу відкритих інформаційних джерел не знайдено інформації, яка б підтверджувала участь позивача у будь-яких протестних акціях, маршах або інших заходах, спрямованих на критику діючого уряду Таджикистану, та участі в організаціях та рухах ("Група 24", "Новий Таджикистан-2", "БАС"). При цьому на додат-ковій співбесіді 11.04.2017 позивач зазначив, що був знайомий із членами даних організацій, проте з ними співпраці не було.

З посиланням на розбіжності у твердженнях позивача, зазначених у заяві-анкеті і під час співбесід, у висновку зазначається про суб`єктивний характер тверджень позивача, які не мають документального підтвердження, тому прийняті як неправдоподібні. Так, зазначається про розбіжність у твердженнях позивача щодо часу його затримання працівниками ГУ МВС Согдійської області у лютому 2014р. (протокол співбесіди 13.02.2017) чи листопаді 2013р. (протокол співбесіди 11.04.2017) і застосування до нього насильства, а також щодо часу відвідування його співробітниками Комітету національної безпеки у березні чи серпні 2014р. При цьому у заяві-анкеті та реєстраційному листку позивачем було повідомлено, що адмініс-тративні заходи (арешти та затримання) до нього не застосовувалися.

Щодо кримінального провадження відносно позивача за ознаками злочинів, передба-чених ч. 1, ч. 2 ст. 307-1, ч. 1 ст. 307-2 КК Республіки Таджикистан, то у висновку зазначено, що зміни до статей, в порушенні яких обвинувачується позивач, були внесені за довго до його виступів на телеканалах РФ. Крім того, влада Республіки Таджикистан у зверненні до Генеральної прокуратури РФ гарантувала надання позивачу всіх можливостей для захисту своїх прав відповідно до міжнародного права, а також те, що він не буде підданий тортурам та покаранням. Зауважено на тому, що відповідно до КК Республіки Таджикистан за діяння позивача не передбачено смертної кари. Зазначено про не доведеність факту існування чіткого зв`язку між злочином, який йому інкримінується правоохоронними органами Респуб-ліки Таджикистан, і заявленою політичною складовою переслідувань, у зв`язку з чим полі-тичний елемент обґрунтованості побоювань позивача не є доведеним. Водночас наявність кримінального переслідування і не бажання повертатися до країни свої громадянської належності через побоювання відповідальності за свої дії не є підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, зазначає, що 19.08.2015 у РФ позивач набув статус особи, що потребує додаткового захисту та отримав посвідчення про тимчасовий захист, який 18.08.2016 було продовжено до 18.08.2017, що підтверджено позивачем документально, і від якого позивач офіційно не відмовився, як зазначив під час співбесіди, що згідно із ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є перешкодою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім цього, зазначає про відсутність будь-якого підтвердження причин виїзду з РФ через переслідування чи утиски з боку працівників Таджицького консульства.

Суд вважає, що відповідачем у недостатній мірі перевірено доводи позивача на відпо-відність його вимогам п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №, внаслідок чого зроблено передчасні висновки про відсутність таких підстав, а саме:

- не оцінено інформацію про країну походження позивача, зокрема щодо пересліду-вань нелояльних до правлячого режиму людей і його критиків, починаючи з середини 2015р., про що зазначається у таких джерелах: Хьюман Райтс Вотч: "Всемирный доклад 2017: Таджикистан", 12.01.2017; Радио Свобода: "Репортеры без границ": В Таджикистане плачевная ситуация со свободой слова", 27.04.2017; Международная амнистия (Amnesty International): "Доклад 2016/2017. Права человека"; Хьюман Райтс Вотч: "Всемирный доклад 2017: Россия", 12.01.2017), та наведену заявником. При цьому в особовій справі позивача наявні скрін-шоти його статей у блозі "migraciya.blogspot.com" за лютий 2014р. і дописів з акаунту у Фейсбук "Emir Gooargun Moosavi" за листопад, грудень 2015р., січень-квітень 2016р., який визнається позивачем особистим (а.с. 114-135), які можуть вказувати на критику і нелояльність позивача щодо правлячого режиму Таджикистану, що, у свою чергу, може доводити обґрунтованість суб`єктивних побоювань позивача зазнати утисків чи переслі-дувань у разі повернення до країни походження;

- посилання у висновку на те, що кримінальне провадження відносно позивача за озна-ками злочинів, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 307-1, ч. 1 ст. 307-2 КК Республіки Таджикистан, порушено до його виступів на телеканалах РФ, та посилання на недоведеність факту існу-вання чіткого зв`язку між інкримінованим злочином і заявленою політичною складовою переслідувань є передчасними і не можуть свідчити про відсутність політичної складової переслідувань, адже відповідачем не оцінено статті позивача у блозі "migraciya.blogspot.com" за лютий 2014р. та чи є вони у сукупності з подальшою участю позивача у заходах на території РФ і наступними дописами позивача у Фейсбук підтвердженням обґрунтованості суб`єктивних побоювань позивача зазнати утисків чи переслідувань і не бажання повернутися до країни походження;

- на час розгляду справи строк надання позивачу додаткового захисту у РФ сплинув і позивач не бажає повертатися до РФ, тому дана обставина не може розглядатися як підстава для відмови у задоволенні заяви позивача, що має бути враховано відповідачем.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову і наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 90, 241-246 пп. 10 п. 1 Перехідних положень КАС України, суд

в и р і ш и в:
1. Задовольнити повністю адміністративний позов громадянина Республіки Таджики-стан ОСОБА_1 .

2. Визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України від 23.04.2017 №184-17.

3. Зобов`язати Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 293-297 КАС України. Апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Дата рішення є днем складення його у повному обсязі.

Головуючий суддя Д.А. Костенко

Судді: Н.Г. Вєкуа

Ю.Т. Шрамко