Справа № 2а/0370/553/11
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/11342/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 березня 2011 року у справі № 2а/0370/553/11 за позовом ФОП ОСОБА_1 до Луцької об`єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Волинській області про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення,-

суддя в 1-й інстанції Андрусенко О.О., час ухвалення рішення 24.03.2011 року, місце ухвалення рішення м. Луцьк, дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2011 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі позивач, ФОП) звернувся до суду з позовом до Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (далі відповідач, Інспекція), в якому просив визнати нечинним податкове повідомлення-рішення від 23 лютого 2011 року №/0 в частині визначення податкового зобов`язання з податку на додану вартість (далі - ПДВ) у розмірі 18820,84 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення суперечить чинному законодавству України, оскільки державна реєстрація автомобіля на фізичну особу не може бути підставою для відмови у наданні бюджетного відшкодування.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 24 березня 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на неї апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм як матеріального так і процесуального права. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що транспортний засіб, придбаний згідно податкової накладної №1910 від 03.11.2009 року у постачальника іноземного підприємства «АІС-Луцьк», вартістю 90340,00 грн. в т.ч. ПДВ 15056,67 грн., позивач дійсно не використовувався, але не використовувався лише з грудня 2010 року (це вже стосується періоду перевірки по 30.09.2010 року), оскільки через значне зростання цін на пальне використання його стало економічно не вигідно. Але за період від часу придбання цього авто - 30.11.2009 року по грудень 2010 року він використовувався в підприємницькій діяльності позивача. Просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 березня 2011 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що підпунктом 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону № 168/97-ВР заборонено включення до податкового кредиту сум ПДВ, сплачених за товари, які не використовуються у господарській діяльності платника, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання нечинним оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, так як Луцькою ОДПІ правомірно знято суму 15056,67 грн. з податкового кредиту та нараховано податкове зобов`язання і застосовано штрафні санкції.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 31 березня 2014 року скасував рішення суду першої інстанції й позов задовольнив; визнав нечинним та скасував податкове повідомлення-рішення від 23 лютого 2011 року №/0.

Постановою Верховного Суду від 08 серпня 2019 року касаційну скаргу Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області задоволено частково, постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 березня 2014 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

26 листопада 2019 року в судовому засіданні за клопотанням Головного управління ДПС у Волинській області проведено заміну сторони відповідача - Луцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області на правонаступника - Головне управління ДПС у Волинській області.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає до задоволення з наступних підстав.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не повно і не всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що Луцькою ОДПІ з 21.01.2011 р. по 10.02.2011 р. проведено планову виїзну документальну перевірку дотримання вимог податкового та іншого законодавства суб`єкта господарської діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 , про що складено акт від 17.02.2011 року № 690/17-2/ НОМЕР_1 .

Згідно Акту перевірки підприємець ОСОБА_1 , зокрема, в порушення вимог п.п. 7.4.1, 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 року № 168/97-ВР (надалі - Закон № 168/97-ВР) завищив податковий кредит у податковій декларації за листопад 2009 року на 15056,67 грн., сплачений при купівлі транспортного засобу.

За наслідками перевірки Луцькою ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 23.02.2011 року про визначення податкового зобов`язання з ПДВ у розмірі 26726,25 грн., в т. ч . 18820,84 грн. по вказаному вище порушенню, що й оскаржується позивачем.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем 30.11.2009 року на підставі податкової накладної № 1910 придбано автомобіль ГАЗ-330202 вартістю 90340 грн., в т. ч. ПДВ в сумі 15056,67 грн.

У податковій декларації з ПДВ за листопад 2009 року позивачем віднесено до податкового кредиту 15056,67 грн. ПДВ, сплаченого при придбанні автомобіля.

Висновки Акту перевірки мотивовані тим, що до податкового кредиту приватного підприємця можливе включення сум податку на додану вартість по транспортним засобам, придбаним та зареєстрованим лише на суб`єкта господарювання (а не на приватну особу ОСОБА_1 ) за умови використання їх в оподатковуваних операціях.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порядок формування податкового кредиту як юридичними особами, так і фізичними особами, зареєстрованими платниками ПДВ, на момент виникнення спірних відносин визначав Закон №168/97ВР (його положення втратили чинність 01 січня 2011 року).

Пунктом 1.7 статті 1 Закону №168/97ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) визначено, що податковий кредит це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.

Відповідно до положень підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг) та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. При цьому згідно з абзацом четвертим цього ж підпункту право на нарахування податкового кредиту платник отримує незалежно від того, чи почав він використовувати придбані основні фонди в оподатковуваних операціях у межах його господарської діяльності протягом звітного податкового періоду.

Для юридичних осіб чи фізичних осіб - підприємців, які є платниками ПДВ, норми Закону №168/97ВР не передбачають будь-яких відмінностей при визначенні сум ПДВ, що підлягають включенню до податкового кредиту такого платника податку та бюджетному відшкодуванню.

Відповідно до пункту 6 Правил №1388 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами.

Отже право на формування податкового кредиту у фізичної особи підприємця, зареєстрованого платником ПДВ, по операціям з придбання транспортних засобів, інших основних засобів виникає у разі, якщо такі придбаваються для використання у межах господарської діяльності в оподатковуваних операціях. Таке використання повинно підтверджуватися документально.

Як визначено у підпункті 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону №168/97ВР, об`єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце поставки яких знаходиться на митній території України, у тому числі операції з: передачі права власності на об`єкт застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця; передачі об`єкта фінансового лізингу в розпорядження лізингоотримувача; поставки послуг з міжнародних перевезень пасажирів, багажу та вантажів автомобільним транспортом, а також міжнародних відправлень будь-яким видом транспорту на відрізку від пункту їх відправлення (прийняття для перевезення) на митній території України до пункту їх митного оформлення, а також від пункту їх митного оформлення до пункту призначення (доставки) на митній території України; поставки послуг з міжнародних перевезень пасажирів, багажу та вантажів (крім міжнародних відправлень) будь-яким видом транспорту (крім автомобільного) на відрізку від пункту їх відправлення (прийняття для перевезення) на митній території України до пункту проведення прикордонного контролю з їх випуску за межі державного кордону України, а також від пункту прикордонного контролю з їх впуску у межі державного кордону України до пункту їх призначення (доставки) на митній території України; в інших випадках, визначених цим Законом.

Пунктом 3.2 статті 3 вказаного Закону визначено операції, які не є об`єктом оподаткування ПДВ, а статтею 5 - звільнені від оподаткування.

За змістом абзацу п`ятого підпункт 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97ВР, якщо у подальшому товари (послуги) починають використовуватися в операціях, які не є об`єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 цього Закону, чи основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі товари (послуги), основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого використання або переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Якщо платник податку придбаває (виготовляє) товари (послуги) та основні фонди, які призначаються для їх використання в операціях, які не є об`єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону або звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 та пунктом 11.44 статті 11 цього Закону, то суми податку, сплачені у зв`язку з таким придбанням (виготовленням), не включаються до складу податкового кредиту такого платника (підпункт 7.4.2 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97ВР).

При цьому згідно підпункту 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону №168/97ВР у разі коли товари (роботи, послуги), виготовлені та/або придбані, частково використовуються в оподатковуваних операціях, а частково ні, до суми податкового кредиту включається та частка сплаченого (нарахованого) податку при їх виготовленні або придбанні, яка відповідає частці використання таких товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях звітного періоду.

Статтею 51 Цивільного кодексу України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 п. 7.4. ст. 7 Закону № 168/97-ВР якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв`язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту.

Факт використання придбаного транспортного засобу (автомобіль ГАЗ-330202) у господарській діяльності позивача підтверджується наявними у матеріалах справи товарно-транспорними накладними на перевезення матеріалів, у яких сказано автомобіль перевезення ГАЗ АС 7180 АХ.

Також колегією суддів, досліджено, що позивач у період, за який проводилась перевірка, здійснював оптову торгівлю гофротарою та перебував на загальній системі оподаткування.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки господарська діяльність позивача є такою, що операції, не є об`єктом оподаткування згідно зі статтею 3 цього Закону та не звільняються від оподаткування згідно зі статтею 5 та пунктом 11.44 статті 11 цього Закону, то суми податку, сплачені у зв`язку з придбанням автомобіля ГАЗ, який використовувався у господарській діяльності, включається до складу податкового кредиту такого платника.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем було прийнято оспорюване податкове повідомлення-рішення з підстав, що до податкового кредиту приватного підприємця можливе включення сум податку на додану вартість по транспортним засобам, придбаним та зареєстрованим лише на суб`єкта господарювання (а не на приватну особу ОСОБА_1 ) за умови використання їх в оподатковуваних операціях, однак таке твердження на думку колегії є помилковим з мотивів вищенаведеного.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на вищевикладене, є підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду слід скасувати та прийняти нову постанову.

Керуючись ст. 308, 310, 311, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задовольнити, постанову Волинського окружного адміністративного суду від 24 березня 2011 року у справі №2а/0370/553/11 скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 23.02.2011 року №/0 в частині 18 820 (вісімнадцять тисяч вісімсот двадцять) гривень 84 коп. (з них штрафних санкцій 3 764 (три тисячі сімсот шістдесят чотири) гривень 17 коп.).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Я. С. Попко
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 28.11.2019 року