Справа № 640/20453/19
Суддя: Вовк П.В.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

27 листопада 2019 року № 640/20453/19

за позовом ОСОБА_1

до Святошинського районного відділу держаної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві

третя особа ОСОБА_2

про визнання протиправним та скасування рішення

Суддя - Вовк П.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 , позивач) до Святошинського районного відділу держаної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі також - Святошинський РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Миронова Дмитра Андрійовича від 20 вересня 2018 року (виконавче провадження № 46956442), згідно якої накладено позивача штраф в розмірі 42 200, 13 грн., що становить 50% від суми заборгованості по сплаті аліментів.

Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року було відкрито провадження в даній справі та вирішено здійснювати її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_2 (далі також - третя особа).

На обґрунтування вказаних позовних вимог, позивач зазначає, що заборгованість позивача розрахована за період з 2014 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату введена лише у серпні 2018 році, тому позивач не міг передбачити настання такої відповідальності у зв`язку із несвоєчасністю такої сплати.

Позивач також посилається на те, що він не отримував всі документи виконавчого провадження, що частково може бути пов`язано з тим, що виконавчий лист та матеріали були втрачені, що підтверджується довідкою начальника Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 11 червня 2018 року № 46956442/11, і поновлено виконавче провадження було лише після отримання дублікату виконавчого документа.

Крім того, позивач зазначає. що заборгованість по аліментам виникла не через його недобросовісність, як платника аліментів, а виключно через наявність спору зі стягувачем (матір`ю дитини), яка повідомила йому, що він не являється батьком дитини, в зв`язку з чим, позивачем було подано до Солом`янського районного суду м. Києва позовну заяву до про виключення відомостей як про батька з актового запису про народження дитини.

За час розгляду справи відповідачем не було надано суду відзиву на позовну заяву або будь-якого іншого документу, з якого можливо було б встановити його ставлення до заявлених позовних вимог.

У судове засідання, призначене на 27 листопада 2019 року, належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення представники позивача та відповідача не з`явились. Водночас, позивачем було подано до суду заяву про здійснення розгляду справи за його відсутністю.

Третьою особою було подано до суду письмові пояснення у справі, в яких ставилось питання про залишення позовної заяви буз розгляду або відмову в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року по справі № 760/4457/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання матері і дитини: шлюб, укладений 20 червня 2012 року між ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , актовий запис №773, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, розірвано; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у розмірі 1 534, 55 грн., але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 04 березня 2014 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1 023, 00 грн., щомісячно, починаючи з 04 березня 2014 року до досягнення дитиною трьох років.

Виконавчий лист був пред`явлений стягувачем до виконання та 20 березня 2015 року державним виконавцем органу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві Кромбет Н.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №46956442, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1 534, 55 грн. щомісячно на утримання сина, починаючи з 04 березня 2014 року до його повноліття.

Постановою державного виконавця Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Миронова Д.А. ВП № 46956442 від 20 вересня 2018 року у зв`язку з тим, що з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання у ОСОБА_1 утворилась заборгованість зі сплати аліментів, розмір якої відповідно до довідки розрахунку заборгованості від 20 вересня 2018 року становить 84 400, 25 грн., що перевищує суму відповідних платежів за три роки, на підставі ч. 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» на боржника ОСОБА_1 було накладено штраф у розмірі 50 відсотків від суми заборгованості зі сплати аліментів, що становить 42 200, 13 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 статті 19 Конституції України (тут і далі нормативно-правові акти наведені в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Частиною 1 статті 5 вказаного Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. 1 статті 13 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 3 вказаної статті, визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Водночас, 28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання».

Вищевказаним Законом стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження» була доповнена частиною 14 наступного змісту:

«За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.

Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу».

У той же час, до 28 серпня 2018 року стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження», як і будь-яке інше положення вказаного Закону, за несплату аліментів не передбачала такого виду відповідальності, як накладення штрафу у відсотковому розмірі від суми заборгованості у залежності від розміру заборгованості, яка перевищує суму відповідних платежів за рік, два та три роки.

Таким чином, новий нормативно-правовий акт (Закон № 2475-VIII) змінює закріплені у попередніх нормах (стаття 71 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 28 серпня 2018 року) правила поведінки. Тобто попередній та новий нормативно-правові акти не однаково визначають зміст прав та обов`язків суб`єктів відносин.

Суд звертає увагу, що статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Принцип незворотності дії в часі поширюється на всі закони та інші нормативно-правові акти. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, відповідно до п. 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року у справі № 1-рп/99, за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Як свідчать матеріали справи, у зв`язку із наявністю у боржника заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, державним виконавцем було винесено оскаржувану постанову про накладення штрафу у розмірі 42 200, 13 грн.

Однак, суд зауважує, що оскільки заборгованість позивача щодо сплати аліментів стягувачу утворилась з 2014 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена ч. 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», введена в дію лише з 28 серпня 2018 року, позивач не міг передбачити настання такої відповідальності, у зв`язку із несвоєчасністю такої сплати.

Вказане виключає можливість для застосування даної норми під час прийняття оскаржуваної постанови.

Згідно з п. 49 рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 1979 року у справі «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства, право має бути в адекватній мірі доступним: особи повинні мати відповідну обставинам можливість орієнтуватися у тому, які правові норми застосовуються у даному випадку. Норма не може вважатися «законом», доки вона не сформульована з достатнім ступенем точності, що дозволяє особі узгоджувати з нею свою поведінку: особи повинні мати можливість передбачити у розумному відносно обставин ступені наслідки, які може потягнути певне діяння».

Отже, у межах спірних правовідносин, позивач не мав можливості передбачити наслідки несплати ним аліментів, що потягне за собою накладення спірного штрафу, оскільки, коли утворювалася відповідна заборгованість, законодавство не передбачало накладення штрафу у певному розмірі.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками, викладеними в ухвалах Верховного Суду від 22 липня 2019 року (справа № 620/655/19) та від 01 серпня 2019 року (справа № 440/1253/19) про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на те, що оскільки заборгованість позивача щодо сплати аліментів утворилась з 2007 року, а відповідальність у формі штрафу за таку несплату, яка передбачена абз. 3 ч. 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» введена лише з 28 серпня 2018 року, то з урахуванням статті 58 Конституції України на позивача не може бути накладено штраф з розрахунку всієї суми заборгованості. Аналогічна позиція була підтримана Шостим апеляційним адміністративним судом при розгляді справи № 580/1697/19 (постанова від 22 серпня 2019 року).

Беручи до уваги вищевказане, суд приходить до висновку про відсутність підстав для прийняття постанови про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків від суми заборгованості в розмірі 42 200, 13 грн., що становить 50% від суми заборгованості по сплаті аліментів.

Разом з тим, суд зазначає, що посилання позивача у позовній заяві на поважність причин несплати аліментів, а саме: неотримання документів від державного виконавця по відкритому виконавчому провадженню, виконавчий лист був втрачений та заявником в судовому порядку оспорювалось батьківство, не є обґрунтованими з огляду на правову конструкцію ч. 14 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», яка не ставить правомірність накладення штрафу на боржника в залежність від вказаних обставин.

Щодо доводів третьої особи про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, суд зазначає, що питання дотримання такого строку було досліджено та вирішено на стадії відкриття провадження у справі. Водночас, третьою особою не було зазначено нових обставин, які б не досліджувались судом при вирішенні цього питання раніше. А тому суд не вбачає підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Відповідно до статті 244 КАС України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки прийняте відповідачем в межах досліджуваних у даній справі правовідносин рішення не відповідає вказаним у ч. 2 статті 2 КАС України критеріям.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 241-246, 250, 263 КАС України суд, -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Святошинського районного відділу держаної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві (03148, місто Київ, вулиця Гната Юри, будинок 9; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Святошинського районного відділу держаної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Миронова Дмитра Андрійовича від 20 вересня 2018 року (виконавче провадження № 46956442), згідно якої накладено на ОСОБА_1 штраф в розмірі 42 200, 13 грн., що становить 50% від суми заборгованості по сплаті аліментів.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Святошинського районного відділу держаної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у розмірі 768, 40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення суду, відповідно до ч. 1 статті 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 КАС України.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону №2147-VIII, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя П.В. Вовк