Справа № 560/2040/19
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/2040/19

Головуючий у 1-й інстанції: Петричкович А.І.

Суддя-доповідач: Залімський І. Г.

27 листопада 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Мацького Є.М. Сушка О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року (ухвалене у м. Хмельницькому 17.09.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом від 05.07.2019, в якому просив суд: 1) визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Замкова виправна колонія №58» щодо невиплати ОСОБА_1 вартості грошової компенсації за речове майно та зобов`язати виплатити грошову компенсацію вартості за речове майно у розмірі 26 459,84 грн; 2) зобов`язати Державну установу «Замкова виправна колонія: №58» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки з 03 травня 2018 року по день фактичного розрахунку.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.09.2019 позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність державної установи "Замкова виправна колонія № 58" щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 26 459,84 грн. Зобов`язано державну установу "Замкова виправна колонія № 58" виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 26 459,84 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.09.2019 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що станом на момент звільнення і до часу звернення з цим позовом йому не виплачено належних сум вартості грошової компенсації за речове майно в розмірі 26459,84 грн. Відповідачем порушено вимоги законодавства про оплату праці, тому відповідно до ст.117 КЗпП України виплаті підлягає також середній заробіток за весь час затримки.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зазначає, що згідно п.22 Порядку забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби грошова компенсація виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі. Кошторисами на 2018-2019 роки не було передбачено фінансування видатків на виплату компенсації за неотримане речове майно. Також, грошова компенсація за неотримане речове майно має разовий характер, у зв`язку із неотриманням позивачем речового майна, отже не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення. Зазначене свідчить про те, що виплата даної компенсації не може здійснюватися в порядку, передбаченому ст. ст. 116,117 КЗпП України.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2019, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Встановлено, що на підставі наказу начальника Державної установи «Замкова виправна колонія №58» від 02.05.2018 за № 18/OC-18 вирішено: "полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 згідно з Законом України "Про ДКВС України", Положенням про державну установу "Замкова виправна колонія (№58)" (п. 8 п.п. 18) звільнити за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) Закону України "Про Національну поліцію".

Згідно довідки №21 від 26.05.2018 про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 , загальна сума до виплати складає 26459,84 грн. Підстава для виплати компенсації: №18/ос-18 від 02.05.2018.

Відповідно до листів державної установи "Замкова виправна колонія №58" від 04.07.2018 №2391 та 02.01.2019 №30, наданих заступнику начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації, станом на 05.06.2018 та 02.01.2019 відповідно заборгованість за невиплачену грошову компенсацію за речове майно ОСОБА_1 складає 26459,84 грн.

29.03.2019 позивач звернувся до в.о. начальника Державної установи «Замкова виправна колонія №58» із заявою про надання інформації щодо нарахування компенсації за речове майно, яке не було видано йому під час проходження служби в органах ДКВС України. Також просив вказати причини невиплати розрахунку, та наполягав на виплаті йому даної компенсації.

Листом від 29.03.2019 за №11-2-19/К-2 відповідач повідомив, що заборгованість по грошовій компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 становить 26459,84 грн. Згідно постанови Кабінету Міністрів України №578 від 14.08.2013 року грошова компенсація за не видане речове майно виплачується за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань, установлених на відповідні цілі. Причиною не виплати вищевказаної заборгованості є відсутність бюджетних асигнувань по КЕКВ 2210.

Згідно довідки державної установа "Замкова виправна колонія № 58" від 02.08.2019 №194, виплата компенсації за речове майно ОСОБА_1 у розмірі 26459,84 грн не проводилась у зв`язку з відсутністю виділених асигнувань розпорядником бюджетних коштів по КЕКВ 2210 «Предмети, матеріали, обладнання та інвентар».

Відповідно до довідки державної установа "Замкова виправна колонія № 58" від 02.08.2019 №195, протягом 2018-2019 років кошти по КЕКВ 2210 "Предмети, матеріали, обладнання та інвентар" на придбання речового майна та на виплату компенсації за речове майно для осіб начальницького та рядового складу не виділялись.

Позивач вважає, що йому не виплачено належних сум вартості грошової компенсації за речове майно в розмірі 26459,84 грн, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача в цій частині, а тому звернувся до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно відповідачем не заперечується. Однак, така компенсація протиправно не виплачена позивачу у зв`язку з відсутністю виділених асигнувань розпорядником бюджетних коштів по КЕКВ 2210 «Предмети, матеріали, обладнання та інвентар».

Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині, суд першої інстанції виходив з того, що передумовою для виплати особам грошової компенсації за речове майно, є виявлення ними відповідного бажання у формі відповідної заяви такої особи. Оскільки позивач з відповідною заявою на день звільнення (02.05.2018) не звертався, а звернувся лише 29.03.2019, при цьому грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не є складовою грошового забезпечення, тому не має підстав для відповідальності роботодавця за ст.117 КЗпП України.

Колегія суддів частково погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів апеляційної скарги встановлено, що позивач фактично погодився із висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, а тому, керуючись положеннями ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів здійснювала перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги позивача.

Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (Закон № 2011-ХІІ).

Відповідно до статті першої Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до частини 1 статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 №178 (Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.

Пункти 3, 4 Порядку №178 передбачають, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за не отримане речове майно, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, то необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналогічна правове позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 31 жовтня 2019 року по справі №825/598/17.

Так, враховуючи те, що спеціальним законодавством, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби. Зауважила, що посилання скаржника на те, що несвоєчасно виплачена позивачу грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаний факт не впливає на право позивача на отримання середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні по день фактичного розрахунку.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що в даному випадку не має підстав для відповідальності роботодавця за ст.117 КЗпП України.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки.

При цьому, для точного визначення визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за весь час затримки всіх виплат при звільненні.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Проаналізувавши положення статтей 116, 117 КЗпП України, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 у справі №1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Встановлено, що станом на час ухвалення оскаржуваного судового рішення відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 26459,84 грн, тобто з позивачем не проведено остаточного фактичного розрахунку при звільненні.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що навіть за умови безспірності факту невиплати відповідачем належних позивачеві сум при звільненні, до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому й не може задовольнити позовні вимоги про стягнення таких сум.

У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до державної установи "Замкова виправна колонія (№58)" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність державної установи "Замкова виправна колонія № 58" щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно у розмірі 26459,84 грн.

Зобов`язати державну установу "Замкова виправна колонія № 58" виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 26 459,84 грн.

У задоволення позову в іншій частині відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Мацький Є.М. Сушко О.О.