Справа № 120/1192/19-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1192/19-а

Головуючий у 1-й інстанції: Шаповалова Т.М.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

19 листопада 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Курка О. П. Білої Л.М.

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

представника позивача: Черналівського Євгенія Олександровича

представника відповідача: Черпітяк Оксани Володимирівни

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 червня 2019 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :

в квітні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив, що відповідач протиправно, з порушенням процедури та за відсутності законних підстав призначив проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 13 червня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. Зокрема, відповідач зазначає, що копію наказу про проведення перевірки ОСОБА_1 від 06.02.2019 року було направлено поштою з рекомендованим повідомленням про вручення, та отримано позивачем 08.02.2019 року, а тому податковим органом не порушено п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року клопотання Головного управління ДФС у Вінницькій області про процесуальне правонаступництво було задоволено та замінено Головне управління ДФС у Вінницькій області на Головне управління ДПС у Вінницькій області.

18 жовтня 2019 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Представник позивача щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні адміністративному позові відмовити, виходячи з наступного .

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи неоспорені факти про те, що 06.02.2019 року Головним управлінням ДФС у Вінницькій області було прийнято наказ про проведення на підставі п.п. 20.1. 4, п.20.1 ст. 20, п.п. 75.1.2, п.75.1 ст.75, п.п. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПК України документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 за період його діяльності з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, з метою перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати військового збору та податку на доходи фізичних осіб з доходів отриманих у вигляді суми грошових переказів за здійснені поштові відправлення, в період з 25 лютого 2019 року, тривалістю 5 робочих днів, (а.с. 12).

Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся до суду для його скасування.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ від 06.02.2019 року № 671 ГУ ДФС у Вінницькій області прийнято з порушенням визначеної ПК України процедури призначення, а саме за відсутності в наказі підстави для проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, а саму перевірку проведено без дотримання обов`язкових для цього умов, що є підставою для його скасування.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Спірні відносини регулюються Податковим кодексом України.

Згідно з п.20.1 ст.20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право:

1) 20.1.2. для здійснення функцій, визначених законом, отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, усіх форм власності у порядку, визначеному законодавством, довідки, копії документів, засвідчені підписом платника або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності), про фінансово-господарську діяльність, отримані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, про дотримання вимог законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову і статистичну звітність у порядку та на підставах, визначених законом;

2) 20.1.4 проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з п.73.3 ст.73 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити:

1) підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує;

2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати;

3) печатку контролюючого органу.

Письмовий запит про подання інформації надсилається платнику податків або іншим суб`єктам інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав:

1) за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи;

2) для визначення відповідності умов контрольованої операції принципу "витягнутої руки" під час здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу та/або для визначення рівня звичайних цін у випадках, визначених цим Кодексом;

3) виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків;

Аналізуючи доводи апелянта щодо належного повідомлення позивача про необхідність подання декларації, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до інформації наданої з інформаційного ресурсу ДФС України про суми отриманих платником податків ОСОБА_1 через ТОВ "Пост Фінанс" грошових переказів за здійснення відправлення поштових вантажів із залученням ТОВ "Нова Пошта" становлять:

- за 2017 рік-2584604 грн.;

- за 9 місяців 2018 року -6857659 грн.

У зв`язку з чим, Головним управлінням ДФС у Вінницькій області на адресу позивача було надіслано повідомлення від 28 листопада 2018 року про необхідність подання декларацій про майновий стан та доходи за 2017 рік (а.с.63). Вказане повідомлення було отримано ОСОБА_1 05 грудня 2018 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.56).

Тому, на переконання колегії суддів, твердження позивача, що його не було повідомлено про необхідність подання декларації є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Даючи оцінку доводам апелянта, щодо наявності правових підстав для проведення перевірки, колегія суддів вказує на слідуюче.

Підпунктом 75.1 ст. 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

У абзаці 4 підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об`єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка.

Пунктом 78.1 ст.78 Податкового кодексу України визначено перелік обставин, які є підставою для здійснення документальної позапланової перевірки.

Зокрема, згідно з п.п.78.1.1,п.п.78.1.4 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка здійснюється у випадку:

1) отримання податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту;

2) виявлення недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту

Також, підпунктом 78.1.2. пункту 78.1 ст. 78 ПК України передбачено, що однією з підстав проведення документальної позапланової невиїзної перевірки є неподання платником податків в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звіт про контрольовані операції або документацію з трансфертного ціноутворення, якщо їх подання передбачено законом. При цьому, надання платнику запиту в даній ситуації Податковий кодекс України не передбачає.

Відповідно до п. 78.4 ст.78 Податкового кодексу України про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

З матеріалів справи встановлено, що Головним управлінням ДФС у Вінницькій області 06.02.2019 року було прийнято наказ № 671 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки ОСОБА_1 тривалістю 5 робочих днів, на підставі п.п. 20.1. 4, п.20.1 ст. 20, п.п. 75.1.2, п.75.1 ст.75, п.п. 78.1.2 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПК України.

Тобто, підставою для проведення перевірки було саме не подання ОСОБА_1 податкової декларації, а тому на переконання суду апеляційної інстанції податковим органом у межах вимог Податкового законодавства було прийнято спірний наказ, у зв`язку з чим доводи позивача та суду першої інстанції про його протиправність та скасування є безпідставними.

Також, колегія суддів критично відноситься до доводів позивача, що вказаний наказ у строки визначені Податковим кодексом України не отримував, оскільки за вказаною адресою не проживає, з огляду на наступне.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що Головним управлінням ДФС у Вінницькій області було надіслано оскаржуваний наказ на податкову адресу ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , який згідно повідомлення про вручення поштового відправлення було отримано саме ОСОБА_1 - 08.02.2019 року.

За змістом пункту 45.2 статті 45 Податкового кодексу України, податковою адресою юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) є місцезнаходження такої юридичної особи, відомості про що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до пп.16.1.11 п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний повідомляти контролюючі органи про зміну місцезнаходження юридичної особи та зміну місця проживання фізичної особи підприємця.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, жодних відомостей про зміну податкової адреси позивачем та повідомлення про вказані обставини відповідача матеріали справи не містять.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що відповідно до статті 42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що податковим органом не були порушені норми Податкового кодексу України щодо порядку призначення перевірки, а також щодо порядку письмового повідомлення платника податку про дату початку та місце проведення такої перевірки, а саме пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України.

Проте, судом першої інстанції не було надано належну та аргументовану оцінку вищезазначеним нормам чинного законодавства.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що посилання позивача на не отримання вказаного наказу та не повідомлення про перевірку, не свідчить про протиправність дій податкового органу щодо повідомлення платника про призначення та початок проведення документальної невиїзної перевірки, оскільки податковим органом виконані всі дії щодо повідомлення платника податків про проведення позапланової документальної невиїзної перевірки, що передбачені податковим законодавством, зокрема, направлено копію наказу від 06.02.2019 року на адресу позивача поштою з рекомендованим повідомленням про вручення, за 19 днів до початку проведення перевірки. Таким чином, позивач, в силу ст. 42 ПКУ вважається належним чином повідомленим.

Слід зазначити, що платник податків повинен добросовісно користуватися своїми правами та обов`язками, натомість зловживання своїми правами та ігнорування виконання обов`язків, уникання отримання поштових відправлень та намагання у такий спосіб перешкоджати проведенню перевірок не може бути підставою для визнання протиправними дій відповідача щодо не повідомлення платника податків належним чином про проведення позапланової документальної невиїзної перевірки.

Отже, податковим органом не порушено п. 79.2 ст. 79 ПКУ щодо направлення платнику податків копії наказу про проведення позапланової документальної невиїзної перевірки.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до п.179.1. ст.179 Податкового кодексу України, платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.

Пунктом 179.2. ст.179 Податкового кодексу України визначено, що обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи:

від податкових агентів, які згідно з цим розділом не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу;

виключно від податкових агентів незалежно від виду та розміру нарахованого (виплаченого, наданого) доходу, крім випадків, прямо передбачених цим розділом;

від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу;

у вигляді об`єктів спадщини, які відповідно до цього розділу оподатковуються за нульовою ставкою податку та/або з яких сплачено податок відповідно до пункту 174.3 статті 174 цього Кодексу.

Колегія суддів, вважає безпідставними твердження позивача, що неподанню податкової декларації про майновий стан і доходи слугувало те, що усі доходи з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року одержані ОСОБА_1 виключно від податкових агентів, оскільки вказані обставини спростовуються матеріалами справи.

Так, під час розгляду вказаної справи було встановлено, що отриманий позивачем дохід не від податкового агента, а тому підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу та відображенню платником в річній податковій декларації про майновий стан і доходи.

Однак, як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 всупереч вищенаведеним правовим нормам не було подано податкової декларації.

Будь яких доказів на спростування вказаних обставин позивачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надано.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що саме не подання позивачем податкової декларації було основною підставою для прийняття 06.02.2019 року Головним управлінням ДФС у Вінницькій області наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 за період його діяльності з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції позивач не довів тих обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Натомість, матеріалами справи доведено, що відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому, керуючись статтею 315 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови, про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області задовольнити повністю.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 13 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 28 листопада 2019 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Курко О. П. Біла Л.М.