Справа № 9901/561/19
Суддя: Гімон М.М.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 листопада 2019 року

Київ

справа №9901/561/19

адміністративне провадження №П/9901/561/19

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Гімона М.М., під час вивчення матеріалів позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2019 року ОСОБА_1 (надалі також - позивач) через свого представника Сільницького Ігоря Володимировича засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду як до суду першої інстанції позовну заяву до Вищої ради правосуддя (надалі також - ВРП, відповідач), в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність Вищої ради юстиції (Вищої ради правосуддя) щодо невнесення подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 2 частини п`ятої ст. 126 Конституції України (в редакції від 2 березня 2014 року);

- визнати протиправним і скасувати Рішення Вищої ради правосуддя за №1547/0/15-18 від 29 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва»;

- зобов`язати Вищу раду правосуддя залишити без розгляду і повернути заяву Вищої ради юстиції щодо поведінки судді від 14 квітня 2016 року №5019/0/9-16 на підставі пункту 5 частини першої статті 44 Закону України «Про вищу раду правосуддя», підпункту 12.43 Регламенту Вищої ради правосуддя;

- зобов`язати Вищу раду правосуддя розглянути заяву ОСОБА_1 від 22 грудня 2015 року про звільнення з посади судді Апеляційного суду міста Києва та ухвалити рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва у відставку на підставі пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України.

Позов надійшов до Верховного Суду 31 жовтня 2019 року та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями переданий головуючому судді (судді-доповідачу) Гімону М. М.

Ухвалою Верховного Суду від 4 листопада 2019 року адміністративний ОСОБА_1 залишено без руху. Надано позивачеві десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для подання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій запропоновано вказати поважні підстави для поновлення строку.

На виконання вимог вказаної ухвали суду, у встановлений нею строк, позивач через свого представника звернувся до суду із заявою, в якій просить поновити строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

В обґрунтування причин пропуску строку представник позивача посилається на те, що про факт допущення Вищою радою юстиції протиправної бездіяльності, яка полягала у невнесенні до Верховної ради України подання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва на підставі пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України, позивачу стало відомо лише 15 жовтня 2019 року після надходження відповіді на адвокатський запит на електронну пошту його представника.

Оскільки інформація про те, чи було внесено таке подання не є загальнодоступною, а про прийняття будь-якого рішення Вищою радою юстиції про невнесення такого подання ОСОБА_1 не повідомлялося, позивач про допущену відносно нього бездіяльність не знав та знати не міг. Таким чином, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання протиправною бездіяльності Вищої ради юстиції (Вищої ради правосуддя) щодо невнесення подання про його звільнення одразу після того як дізнався про існування таких обставин, тобто у строк, встановлений статтею 122 КАС України.

При цьому, представник позивача зазначає, що усі інші вимоги позову є похідними від вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Вищої ради юстиції, а тому лише в разі задоволення первісної вимоги в межах справи №9901/561/19 можливе задоволення решти вимог.

На його переконання оскаржувана протиправна бездіяльність Вищої ради юстиції є тією причиною, по якій його не було звільнено у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років, що в подальшому обумовило можливість здійснення щодо нього дисциплінарного провадження та залишення без розгляду його заяви про відставку.

Оскільки ОСОБА_1 не було звільнено у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років та з урахуванням того, що ним було подану заяву про відставку, для відновлення порушених прав позивача Вища рада правосуддя відповідно до абзацу третього пункту 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Вищу раду правосуддя» має розглянути таку заяву та звільнити його у відставку, адже його звільнення за попередньою процедурою є неможливим.

Тобто, за позицією позивача та його представника, строк підлягає поновленню, оскільки про допущену Вищою радою юстиції бездіяльність щодо невнесення подання до Верховної Ради України він дізнався у жовтні 2019 року, і в місячний строк звернувся до суду з цим позовом. Інші ж вимоги є похідними від основної, а тому строк звернення до суду з ними також має бути поновлений.

Оцінивши наведені підстави для поновлення строку звернення до суду, суд визнає їх неповажними, з огляду на таке.

В ухвалі від 4 листопада 2019 року Верховний Суд звертав увагу позивача, що бездіяльність Вищої ради юстиції закінчилася з моменту внесення змін у Конституцію України та законодавство щодо формування суддівського корпусу в Україні, яке регулює спірні правовідносини, які набрали чинності з 30 вересня 2016 року, оскільки з цього часу Вища рада юстиції втратила свої повноваження, зокрема, і на внесення подання Верховній Раді України про звільнення судді у зв`язку з досягненням ним 65-річного віку. Тобто, звільнення судді за попередньою процедурою є неможливою, відповідно правовідносини з цього приводу припинилися.

Варто зазначити, що законодавство, яке діяло до 30 вересня 2016 року не передбачало строків внесення Вищою радою юстиції подання до Верховної Ради України про звільнення судді у зв`язку з досягненням 65-річного віку, натомість, як зазначає і сам позивач, порядок розгляду матеріалів ВРЮ про звільнення суддів, за якими до набрання чинності Закону України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) не прийнято рішень Президентом України чи Верховною Радою України, визначався пунктом 14 розділу III «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII), за яким такі матеріали та подання передаються до ВРП для ухвалення рішення про звільнення суддів з посад з підстав, зазначених у поданнях. Рішення про звільнення судді ухвалюється ВРП у пленарному складі без виклику судді, щодо якого розглядається це питання.

Таким чином, ВРП наділена повноваженнями здійснити розгляд матеріалів заяв суддів про звільнення з посад, щодо яких ВРЮ не прийняла рішень.

Саме такі обставини склалися у цій справі. Після припинення повноважень ВРЮ питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді було вирішено ВРП, про що свідчить рішення №1547/0/15-18 від 29 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва». Щодо заяви позивача від 22 грудня 2015 року, таку ВРП залишила без розгляду ухвалою від 5 червня 2018 року. Про зазначені рішення позивач повинен був дізнатися ще у 2018 році. Проте цей позов подано 30 жовтня 2019 року.

При цьому, згідно з відомостями автоматизованої системи документообігу суду «Діловодство спеціалізованого суду» ОСОБА_1 звертався до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя про визнання протиправним та скасування рішення ВРП від 29 травня 2018 року, поновлення на посаді судді Апеляційного суду міста Києва (справа №9901/766/18). Підставами позову було, зокрема, те, що після досягнення шістдесяти п`яти (65) років Вища рада правосуддя, на переконання позивача, не мала законних підстав для розгляду подання Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя про звільнення його з посади судді апеляційного суду міста Києва, оскільки його повноваження судді повинні бути припинені. Не дивлячись на те, що Дисциплінарній палаті і Вищій раді правосуддя було відомо про те, що 22 грудня 2015 року до Вищої ради юстиції, яка діяла на той час, надійшла заява про відставку, ця обставина не була врахована Вищою радою правосуддя при розгляді подання Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя про звільнення з посади судді апеляційного суду міста Києва з причин, які не відповідають вимогам законодавства.

Верховний Суд ухвалою від 22 жовтня 2018 року, яка залишена без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2019 року, позовну заяву повернув на підставі частини другої статті 123 КАС України - у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Суди встановили, що позивач з липня 2018 року був обізнаний із видом застосованого до нього дисциплінарного стягнення, зокрема, з моменту отримання його родиною листа Апеляційного суду м. Києва від 11 червня 2018 року про відрахування скаржника зі штату цього суду на підставі рішення ВРП від 29 травня 2018 року.

В подальшому, у листопаді 2018 року ОСОБА_1 звертався до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Київський апеляційний суд про скасування ухвали Вищої ради правосуддя від 30 жовтня 2018 року № 3307/0/15-18 про відмову у поновленні строку на оскарження рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2018 року № 1073/2 дп/15-18; про залишення без розгляду та повернення скарги на рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2018 року № 1073/2 дп/15-18 (справа №9901/895/18). Справу було передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини сьомої статті 266 КАС України.

Велика Палата Верховного Суду постановою від 31 січня 2019 року адміністративний позов (скаргу) ОСОБА_1 на ухвалу Вищої ради правосуддя від 30 жовтня 2018 року № 3307/0/15-18 залишила без задоволення, а зазначену ухвалу Вищої ради правосуддя - без змін.

15 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як до суду першої інстанції з позовною заявою до Вищої ради правосуддя, в якій просив: визнати протиправною та скасувати ухвалу Вищої ради правосуддя від 12 вересня 2019 року №2432/0/15-19, якою відмовлено адвокату Сільницькому Ігорю Володимировичу, що діє в інтересах ОСОБА_1 , у поновленні строку для оскарження рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2018 року №1073/2дп/15-18, залишено без розгляду та повернуто скаргу на рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2018 року №1073/2дп/15-18; зобов`язати Вищу раду правосуддя розглянути по суті скаргу адвоката Сільницького Ігоря Володимировича, що діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 квітня 2018 року №1073/2дп/15-18 (справа №9901/542/19). Справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини сьомої статті 266 КАС України.

У цій справі позивач наполягає на тому, що основною його вимогою є протиправна бездіяльність ВРЮ по невнесенню подання, проте зі змісту позовних вимог вбачається, що порушення своїх прав позивач вбачає у звільненні його на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України (вчинення істотного дисциплінарного проступку, грубе чи систематичне нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді), а не на підставі пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України (подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням).

Тобто зверненням до суду з цим позовом ОСОБА_1 намагається змінити підстави звільнення і домогтися реалізації права на відставку.

Отже, посилання на бездіяльність ВРЮ є лише підставою позовних вимог, а тому необґрунтованими є доводи про те, що усі вимоги є похідними саме від такої бездіяльності і строки звернення до суду мають обчислюватися з дати, коли він дізнався про її допущення.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

Така правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18 (800/426/17) та від 6 грудня 2018 року у справі №800/259/17.

Суд вважає, що саме по собі визнання протиправною бездіяльності ВРЮ (яка з 30 вересня 2016 року припинила свої повноваження) щодо невнесення подання або її інший прояв не може призвести до поновлення прав позивача, зокрема, і права на відставку.

Заява про відставку, подана ОСОБА_1 22 грудня 2015 року, залишена без розгляду ухвалою ВРП від 5 червня 2018 року, питання про скасування якої позивачем не ставиться. При цьому, підставою для цього була наявність рішення ВРП про звільнення за вчинення істотного дисциплінарного проступку, що унеможливлює звільнення позивача у відставку.

Таким чином, основною вимогою - предметом спору - є скасування рішення №1547/0/15-18 від 29 травня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду міста Києва», оскільки саме це рішення є кінцевим у відносинах публічної служби. Про зазначене рішення позивач був обізнаний у червні 2018 року, а посилання на бездіяльність ВРЮ є обставиною, якою позивач обґрунтовує свої вимоги, що у випадку своєчасного розгляду ВРЮ питання його звільнення у зв`язку з досягненням 65 років або у відставку, такі рішення передували би рішенню ВРП про звільнення за вчинення істотного дисциплінарного проступку.

Суть спірних правовідносин, яка з огляду на доводи адміністративного позову полягає саме у припиненні публічної служби з підстав, які заперечує позивач, має важливе значення для вирішення питання про поновлення строку звернення до суду з цим позовом, оскільки статтею 122 КАС України для визначення додержання особою строків звернення до суду основним критерієм є встановлення часу, коли особа фактично дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, а не про підстави, з якими позивач пов`язує можливість їх захисту.

При цьому, поважними причинами пропуску такого строку можуть бути визнані лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

У будь-якому випадку строки звернення до суду встановлені для особи, яка звертається із позовом, і питання його дотримання має першочергове значення, тобто передує встановленню обставин, від яких залежить кінцевий результат вирішення спору.

Відповідно до статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Отже, у поданій позивачем заяві не наведено переконливих аргументів, які б свідчили про наявність реальних перешкод у зверненні до суду з цим позовом у місячний строк з дня звільнення його з посади судді, а судом не встановлено поважних причин пропуску строку, тобто об`єктивно непереборних обставин, які позбавляли позивача можливості звернутися до суду із дотриманням вимог частини п`ятої статті 122 КАС України, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про необхідність застосування положень частини другої статті 123 КАС України.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частиною п`ятою наведеної статті встановлено, що суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Керуючись статтями 122, 123, 169, 241, 243, 248, 256, 295 КАС України,

УХВАЛИВ:

1. Визнати неповажними причини пропуску строку, зазначені у заяві ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом.

2. Повернути позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, без розгляду.

3. Роз`яснити позивачеві, що повернення позовної заяви не позбавляє його права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

4. Копію цієї ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву.

5. Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

6. Ухвала набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 256 КАС України.

...........................

М.М. Гімон,

Суддя Верховного Суду