Справа № 300/1629/19
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2019 р. справа № 300/1629/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Микитин Н.М.,

при секретарі судового засідання Маковійчук С.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вигодської селищної ради про визнання протиправними та такими, що не набули чинності рішення від 29.01.2015 № 548-33/2015, від 13.07.2016 № 156-9/2016, від 14.07.2017 № 310-18/2017, від 27.06.2018 № 450-25/2018, -

ВСТАНОВИВ:

31.07.2019 ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Вигодської селищної ради про визнання протиправними та такими, що не набули чинності рішення, які були прийняті в порядку п. 266.5.1 ч. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України, та спрямовані на встановлення ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб за період з 2015 по 2019 роки.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що відповідачем протиправно прийнято рішення в порядку п. 266.5.1 ч. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України, та спрямовані на встановлення ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб за період з 2015 по 2019 роки. Позивач стверджує, що зазначені рішення, які є нормативно-правовими актами, винесено відповідачем з порушенням процедури прийняття регуляторних актів органами місцевого самоврядування, зокрема, з порушенням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відсутні будь-які повідомлення щодо оприлюднення проектів оскаржуваних рішень, а також аналіз регуляторного впливу оскаржуваних рішень, результатів їх розгляду відповідними комісіями, чим порушено процедуру прийняття оскаржуваних рішень. Також, позивач зазначає про не оприлюднення оскаржуваних рішень в належний спосіб, що вбачається із офіційного сайту відповідача та місцевих ЗМІ.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.08.2019 відкрито провадження у справі, визначено розгляд цієї справи здійснювати за правилами загального позовного провадження з врахуванням особливостей визначених ст. 264 КАС України та призначено підготовче засідання на 20.08.2019. Зобов`язано Вигодську селищну раду не пізніше ніж за сім днів до підготовчого засідання опублікувати у виданні, в якому оскаржувані рішення були або могли бути офіційно оприлюднені, оголошення щодо постановлення судом ухвали про відкриття провадження в даній адміністративній справі.

20.08.2019 підготовче засідання відкладено на 28.08.2019 у зв`язку з невиконанням відповідачем вимог ухвали про відкриття провадження.

28.08.2019 через канцелярію Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшов відзив Вигодської селищної ради на позовну заяву за № 993/10-07 від 22.08.2019, в якому представник відповідача заперечує проти задоволення позову. Зокрема, представник відповідача вказала, що селищна рада, приймаючи оскаржувані рішення, діяла у межах, спосіб та відповідно до актів чинного законодавства. Щодо порушення відповідачем вимог частини 2 ст. 13 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» при прийнятті оскаржуваних рішень, зазначила, що 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII (далі - Закон № 71-VIII), пунктом 4 Прикінцевих положень якого установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Також, пунктом 4 розділу 11 «Прикінцеві положення» Закону України від 24.12.2015 № 909-VIII «Про внесення змін до Податкового Кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення Збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» визначено, що в 2016 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів на 2016 рік не застосовуються вимоги, встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України та Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». В подальшому, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 7 грудня 2017 року № 2245-VIII внесено зміни до Податкового кодексу України, та пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону № 2245-VIII встановлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4,3 пункту 12.4 та пункту 12.5статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". В частині доводів позовної заяви про належне оприлюднення оскаржуваних нормативно-правових актів, то послалась на те, що оскаржувані рішення 29.01.2015 № 548-33/2015, від 13.07.2016 № 156-9/2016 були оприлюднені шляхом розміщення на дошці оголошень, що відповідає вимогам ст. 5 ЗУ «Про доступ до публічної інформації». Оскаржуване рішення від 14.07.2017 № 310-18/2017 опубліковане на сайті Долинської районної ради, в підтвердження чого відповідачем надано відповідний скріншот, а рішення про встановлення ставки податку на 2019 рік в газеті «Свіча» за № 29 від 13.07.2018. За вказаних обставин представник відповідача просила суд в задоволенні позову відмовити (а.с.60-63).

23.08.2019 відповідачем опубліковано у виданні газети «Добра справа» № 33(800) від 23.08.2019 оголошення щодо постановлення судом ухвали про відкриття провадження в даній адміністративній справі(а.с.57)

28.08.2019 підготовче судове засідання не відбулося з метою дотримання семиденного строку з дня публікації до дати проведення підготовчого засідання, яке відкладено на 10.09.2019.

У підготовчому засіданні 10.09.2019 протокольною ухвалою продовжено строк проведення підготовчого засідання та оголошено перерву до 17.10.2019 для надання можливості представнику позивача уточнити позовні вимоги.

Підготовче засідання 17.10.2019 відкладено на 24.10.2019 у зв`язку задоволенням клопотання сторони позивача про неможливість забезпечення явки представника.

21.10.2019 сторона позивача надала письмові пояснення по справі та заяву про уточнення позовних вимог.

24.10.2019 засідання не відбулося у зв`язку задоволенням клопотання відповідача про неможливість забезпечення явки представника.

28.10.2019 стороною позивача надано додаткові пояснення в частині обґрунтування застосування у майбутньому оскаржуваного рішення про встановлення ставок податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки у 2019 році.

У підготовчому засіданні яке відбулось 04.11.2019 заяву позивача про уточнення позовних вимог від 21.10.2019 згідно якої, вона просить визнати протиправними та такими, що не набули чинності рішення від 29.01.2015 № 548-33/2015, від 13.07.2016 № 156-9/2016, від 14.07.2017 № 310-18/2017, від 27.06.2018 № 450-25/2018 протокольною ухвалою суду прийнято до розгляду. Також, 04..11.2019 суд закрив підготовче судове засідання та призначив судове засідання до розгляду по суті на 19.11.2019.

В судовому засіданні 19.11.2019 представник позивача заявлені вимоги підтримала з мотивів наведених у позовній заяві та письмових поясненнях від 21.10.2019 та 28.10.2019.

Представник відповідача в судове засідання не прибула про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату час та місце судового розгляду повідомлялася належно.

Розглянувши матеріали адміністративної справи в порядку загального позовного провадження з урахуванням особливостей визначених ст. 264 КАС України, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані в матеріалах справи докази, суд при вирішенні даної справи враховує наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником об`єкта нерухомого майна, а саме, комплексу громадського харчування розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 31.01.2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13648583 від 21.02.2007року.

10.12.2001 ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом діяльності якої є відповідно до коду КВЕД 56.10 - діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (а.с.17-20).

Відповідно до частини 2 статті 264 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

На підставі оскаржуваних рішень, ОСОБА_1 , як фізичній особі - платнику податків, було нараховано податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, а саме, за 2015 рік - 10116,00 грн., за 2016 рік-11444,98 грн, за 2017 рік - 39866,40 грн., за 2018 рік - 93043,35 грн., що підтверджується податковими повідомленнями-рішеннями прийнятими ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 10.05.2019 №№ 0023819/15-5013-0905, 0023819/16-5013-0905, 0023819/17-5013-0905 та 0023819/18-5013-0905(а.с.86-88).

Також, сторона позивача в обґрунтування застосування в майбутньому оскаржуваного рішення від 27.06.2018 № 450-25/2018 зазначила, що аналогічне рішення буде винесено контролюючим органом у 2019 році із нарахуванням відповідної суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік.

Таким чином, суд робить висновок, що позивач є особою, на яку поширюються оспорювані нормативно-правові акти, оскільки вона є власником нерухомого майна, розташованого на території Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області та платником податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, що підтверджується відповідними податковими повідомленнями-рішеннями за період 2015-2018 роки.

Також суд встановив, що 29.01.2015 Вигодською селищною радою Долинського району Івано-Франківської області на 33 сесії шостого скликання прийнято рішення за № 548-33/2015 Про встановлення ставки податку на майно, яким вирішила встановити ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб у розмірі 0,5% розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом станом на 01 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр нежитлової нерухомості. Вказане рішення було опубліковане на дошці оголошень Вигодської селищної ради, що зазначено представником позивача у відзиві на позовну заяву.

Як зазначила у відзиві на позовну заяву представник відповідача та підтвердила в підготовчому засіданні, вищенаведене рішення Про встановлення ставки податку на майно, від 29.01.2019 № 548-33/2015 поширювало свою дію на 2016.

Рішенням Вигодської селищної ради від 13.07.2016 № 156-9/2016 про встановлення податку на майно на 2017 встановлено ставку податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, у розмірі 1,5% розміру мінімальної заробітної плати за 1 квадратний метр нежитлової нерухомості. Оприлюднено рішення на дошці оголошень Вигодської селищної ради.

Відповідно до рішення відповідача від 14.07.2017 № 310-18/2017 Про встановлення місцевих податків і зборів на території Вигодської селищної ради на 2018 рік встановлено з 01.01.2018 місцеві податки, зокрема, затверджено Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (Додаток 1), а Додатком 2 до якого визначено розмір ставки податку для об`єктів нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, зокрема громадського харчування, 1,5% від розміру мінімальної заробітної плати. . Публікацію рішення здійснено на сайті Долинської районної ради, в підтвердження чого відповідачем надано відповідний скріншот (а.с.74, http://region.dolyna.info/rajonna-rada/mistsevi-rady/vyhodska/rishennya-vyhodskoji-selyschnoji-rady/).

27.06.2018 відповідачем прийнято рішення за № 450-25/2018 Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2019 рік, яким селищна рада вирішила встановити ставки податку згідно з Додатком 1, де для об`єктів нежитлової нерухомості визначено ставку 0,5% розміру мінімальної заробітної плати, за 1 квадратний метр. Відповідно до п. 5 вказаного рішення таке набирає чинності з 01.01.2019. Оприлюднення рішення здійснено шляхом його публікації в газеті «Свіча» за № 29 від 13.07.2018(а.с.85-86).

Вважаючи вказані рішення протиправними, позивач звернувся до суду з позовом про визнання їх такими, що не набули чинності.

Органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Такий висновок узгоджується із правовими позиціями Конституційного Суду України, викладеними у рішеннях від 27 грудня 2001 року № 20-рп/2001 у справі про укази Президії Верховної Ради України щодо Компартії України, зареєстрованої 22 липня 1991 року (абзац перший пункту 6 мотивувальної частини), від 23 червня 1997 року № 2-зпу справі про акти органів Верховної Ради України (абзац четвертий пункту 1 мотивувальної частини).

Згідно п. 18 ч. 1 ст. 4 КАС України, нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Спірні рішення Вигодської селищної ради Про встановлення ставок на майно(місцевих податків і зборів) від 29.01.2015 № 548-33/2015, від 13.07.2016 № 156-9/2016, від 14.07.2017 № 310-18/2017, від 27.06.2018 № 450-25/2018 встановлюють та змінюють норми права, мають локальний характер, та розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, відповідно є нормативно-правовими актами.

Із цього випливає, що спірні рішення застосовні відносно прав, свобод та інтересів не обмеженого кола осіб (членів відповідної територіальних громад), які безумовно мають право приймати участь у судовому розгляду під час його оскарження.

Водночас Конституційний суд України в рішенні від 14.12.2011 року у справі № 19-рп/2011 зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом.

Стаття 264 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) до визначає особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 9 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Суд звертає увагу на те, що особливості у способі судового захисту в даній категорії справи визначений наведеною нормою та встановлює можливість закладення позивачем вимоги про визнання нормативно-правового акту протиправним та нечинним (повністю або в окремій його частині).

Тобто, під час оскарження нормативно-правового акту, належним способом захисту є визнання такого протиправним та нечинним, натомість позивач просить визнати оскаржувані рішення протиправними та такими, що не набули чинності.

Відтак, суд робить висновок, що закладення позивачем вимоги про визнання рішень такими, що не набули чинності, суперечить вищенаведеній нормі та, відповідно, не може бути задоволено, оскільки такого способу відновлення порушеного права не перебачено Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно ч. 3 ст. 264 КАС України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Таким чином, визначальним при вирішені даного спору є встановлення чинності оскаржуваних рішень.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 3 рішення Вигодської селищної ради від 13.07.2016 № 156-9/2016 втратило чинність рішення сесії селищної ради від 28.01.2016№ 56-4/2016 «Про внесення змін в рішення сесії селищної ради від 29.01.2015 року № 548-33/2015 «Про встановлення ставки податку на майно».

Також, з 01.01.2018 втратило чинність рішення відповідача 13.07.2016 № 156-9/2016, про що вказано у п. 4 рішення Вигодської селищної ради від 14.07.2017 № 310-18/2018.

Крім того, з 01.01.2019 втратило чинність рішення Вигодської селищної ради від 14.07.2017 № 310-18/2017 відповідно до п. 3 рішення відповідача від 27.06.2018 № 450-25/2018.

З вищенаведеного випливає, що з прийняттям Вигодською селищною радою рішення про встановлення ставки податку на нерухоме майно на наступний рік, аналогічне рішення за попередній рік відповідним пунктом визнавалось таким, що втратило чинність. Відтак, станом на час звернення позивача із даним позовом, чинне рішення Вигодської селищної ради від 27.06.2018 № 450-25/2018, тоді як решту втратили чинність.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України (п. 1 резолютивної частини Рішення N 6-зп від 25 листопада 1997 року; п. 1 резолютивної частини Рішення N 9-зп від 25 грудня 1997 року; та п. 1 резолютивної частини Рішення N 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року).

У Рішенні N 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує "кожному" захист "своїх прав", які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

Відтак, враховуючи викладене вище, а також ту обставину, що на час звернення до суду ОСОБА_1 , рішення відповідача від 29.01.2015 № 548-33/2015, від 13.07.2016 № 156-9/2016, від 14.07.2017 № 310-18/2017 є такими, що втратили свою чинність, суд приходить до висновку, що скасування таких не буде мати на меті поновлення прав позивача, які вона вважає порушеними.

Тобто, зазначена вище обставина, а саме, втрата чинності оскаржуваними позивачем рішеннями від 29.01.2015 № 548-33/2015, від 13.07.2016 № 156-9/2016, від 14.07.2017 № 310-18/2017, виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту їх порушеного права та визнання його повторно нечинними судом.

Вказаний висновок суду відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 № 712/8985/17, де вказано, що у разі оскарження нормативно-правового акту строк такого оскарження буде вимірюватися усім часом чинності цього нормативно-правового акту. Відповідно, до частини 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи все вищезазначене у сукупності, суд приходить до висновку, що оскарження позивачем рішень Вигодської селищної ради Про встановлення ставки податку на майно від 29.01.2015 № 548-33/2015, Про встановлення ставки податку на майно на 2017 рік від 13.07.2016 № 156-9/2016 та Про встановлення місцевих податків і зборів на території Вигодської селищної ради на 2018 рік від 14.07.2017 № 310-18/2017 є неналежним способом захисту порушених прав, тому позовні ОСОБА_1 в цій частині задоволенню не підлягають.

Так, повноваження щодо застосування місцевого податку покладено на органи Державної податкової інспекції, рішення та дії якої у разі незгоди, позивач має право оскаржити в адміністративному та судовому порядках.

Також, суд зазначає, що оцінка доводів позивача щодо порушення регуляторної процедури та порядку оприлюднення оскаржуваних рішень за 2015-2017 роки не надається, оскільки така може бути предметом дослідження судом у разі оскарження податкових повідомлень-рішень прийнятих на підставі таких нормативно-правових актів.

Щодо заявленої позовної вимоги про визнання протиправним та таким, що не набуло чинності рішення Вигодської селищної ради Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2019 рік від 27.06.2018 № 450-25/2018, суд виходить з наступних мотивів.

Як попередньо встановлено судом, 27.06.2018 відповідачем прийнято рішення за № 450-25/2018 Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2019 рік, яким Вигодська селищна рада вирішила встановити ставки податку згідно з Додатком 1, де для об`єктів нежитлової нерухомості визначено ставку 0,5% розміру мінімальної заробітної плати, за 1 квадратний метр.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до п.п. 24 та 28 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка визначає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України; прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 59 вказаного Закону, яка регулює питання актів органів та посадових осіб місцевого самоврядування, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 5 ст. 59 вказаного Закону акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 вказаного Закону акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Згідно з п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 Кодексу).

Отже, встановлення місцевих податків і зборів органами місцевого самоврядування відбувається відповідно до Податкового кодексу України та у порядку, що визначений цим Кодексом.

Згідно з пп. 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 вказаного Кодексу при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Згідно з п.п. 12.4.1 та 12.4.3 п. 12.4 ст. 12 Кодексу до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать:

встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом;

до початку наступного бюджетного періоду прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Відповідно до пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Кодексу рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Як вже попередньо встановлено судом, рішення Вигодської селищної ради від 27.06.2018 р. № 450-25/2018 «Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2019 рік» опубліковане в газеті «Свіча» за №29 від 13.07.2018 року. Таким чином, суд робить висновок про те, що таке рішення опубліковане належним чином.

Згідно з п. 12.5 ст. 12 Кодексу офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Так, відповідно до п. 5 рішення Вигодської селищної ради від 27.06.2018 р. № 450-25/2018 таке набуло чинності з 01.01.2019.

При винесенні оскаржуваного рішення від 27.06.2018 р. № 450-25/2018 відповідачем правомірно застосовані наведенні положення законодавства, та дотримано процедуру його прийняття.

Оскарженими рішеннями відповідача встановлений, зокрема, місцевий податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в тому числі визначені об`єкти оподаткування, платників податку, розмір ставки, податковий період, пільги із сплати такого податку.

Щодо тверджень представника позивача про недотримання відповідачем критерію місця розташування (зональності) при визначенні ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, то суд вважає такі безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 Податкового кодексу України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. (пп. 266.3.1 п. 266.3 ст. 266 Кодексу).

Додатком 1 до рішення відповідача від 27.06.2018 р. № 450-25/2018, визначено, що для об`єктів нежитлової нерухомості застосовується ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки у розмірі 0,5% розміру мінімальної заробітної плати, за 1 квадратний метр. Тобто відповідачем встановлені знижені ставки податку (пп. «в» п. 30.9 ст. 30 Кодексу). При цьому відповідачем також враховані положення п. 12.3.7 п. 12.3 ст. 12 вказаного Кодексу, відповідно до яких не дозволяється міським радам встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів, зокрема для окремих фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів.

Щодо посилань позивача на недотримання відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення від 27.06.2018 р. № 450-25/2018 процедури прийняття регуляторних актів, що передбачена Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», то суд звертає увагу на наступне.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ч.ч. 1 та 2 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Згідно з ч. 12 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Закон України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» визначає правові та організаційні засади реалізації державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

Пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році (Закон України від 07 грудня 2017 року № 2245-VIII) установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Отже, при прийнятті відповідачем оскаржуваного рішення щодо встановлення місцевих податків від 27.06.2018 р. № 450-25/2018 положення Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» застосуванню не підлягали.

З огляду на наведене, посилання позивача на те, що рішення прийняті без дотримання процедури прийняття регуляторних актів, що передбачена Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», є неприйнятними.

Щодо посилання позивача на не оприлюднення Вигодською селищною радою Долинського району Івано-Франківської області проекту рішення щодо встановлення місцевих податків від 27.06.2018 р. № 450-25/2018, згідно вимог статті 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», то вказана обставина в сукупності з іншими дослідженими доказами по справі не є такою, яка тягне за собою безумовну протиправність оскаржуваного рішення.

Вказана правова позиція відповідає правовому висновку викладеному в постанові Верховного Суду від 08.08.2019 № 810/1354/18, де також зазанчено наступне: «Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його не дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття..… За принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.»

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі Серявін та інші проти України, № 4909/04, пункт 58 зазначив, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 ЄКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі Ruiz Torija проти Іспанії від 09.12.1994, № 303-A, пункт 29).

Отже, суб`єкт владних повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення від 27.06.2018 р. № 450-25/2018 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, і не порушив права та законні інтереси позивача в сфері публічно-правових відносин.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Зважаючи на висновок суду про безпідставність позовних вимог, в силу норм статті 139 КАС України, судовий збір не підлягає стягненню із відповідача суб`єкта владних повноважень.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. Відповідно до статтей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції або через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 );

відповідач - Вигодська селищна рада (, вул. Д.Галицького, 75, смт. Вигода, Долинський район, Івано-Франківська область, 77552).

Суддя /підпис/ Микитин Н.М.

Рішення складене в повному обсязі 29 листопада 2019 р.