Справа № 420/6757/18
Суддя: Цховребова М. Г
Дата ухвалення: 2019-09-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6757/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Цховребової М.Г.

за участю:

секретаря судового засідання - Поварчук В.В.

представника відповідача - Талишханової Ф.М.

розглянувши у судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача № 239 від 13.12.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, щодо позивача.

Ухвалою суду від 02.01.2019 року: відкрито провадження в адміністративній справі; вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження; 02.04.2019 року: зупинене провадження у справі; 03.06.2019 року та 20.06.2019 року: продовжено зупинення провадження у справі; 08.08.2019 року: поновлено провадження у справі; розгляд справи по суті почато спочатку відповідно до ч. 5 ст. 223 КАС України.

В судове засідання 02.09.2019 року позивач та/або його представник не з'явились, позивач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду. (т.2 а.с.52)

02.09.2019 року представником позивача до суду подано клопотання, в якому останній просить провести судове засідання, призначене на 02.09.2019 року без участі представника позивача та самого позивача. (т.2 а.с.53)

Виходячи з наведеного, керуючись положеннями ч. 3 ст. 194, ч.ч. 1, 3 ст. 205 КАС України, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу за даною явкою.

В судовому засіданні 08.08.2019 року представник позивача підтримав адміністративний позов, просив суд задовольнити його в повному обсязі, по суті, з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях щодо окремих питань, які виникли при розгляді справи, із зазначенням таких фактичних обставин:

- у листопаді 2018 року позивач звернулась до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні. 20.12.2018 року позивач отримав повідомлення № 5/1-805 від 13.12.2018 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 239 від 13.12.2018 року, у відповідності з яким на підставі п. 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». Причиною відмови відповідач визначив очевидну необґрунтованість заяви позивача;

- позивач вважає рішення Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області № 239 від 13.12.2018 року протиправним та таким, що порушує права позивача, гарантовані Конституцією України та міжнародними договорами України, зокрема, право на отримання притулку в Україні, які закріплено ст. 26 Конституції України;

- позивач виїжджала із країни походження через побоювання за своє життя та здоров'я, та не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст. 8, на який відповідач посилається, тобто у позивача наявні умови, зазначені в п. 1 та п. 13 ч. 1 Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися необґрунтованою;

- позивач покинула територію країни громадянської належності через переслідування з боку неурядових угрупувань через належність до певної соціальної групи «працівники сфери освіти» та «жінки, які приймають участь в суспільному житті». За наявною інформацією по країні походження можна стверджувати, що побоювання щодо можливого завдання шкоди з боку неурядових угрупувань через її професійну діяльність не є безпідставними;

- окрім того, на даний час в Афганістані продовжується озброєний конфлікт, через який має місце не вибіркове насилля, в тому числі відносно жінок та дівчат. Інформація щодо загострення ситуації, яка не приймається відповідачем, підтверджується наявною актуальною ІКП;

- щодо дітей позивача, зокрема, донька ОСОБА_2 прибула в Україну та звернуласть за міжнародним захистом до ГУ ДМС України в Одеській області, отримала відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та оскаржила цю відмову у судовому порядку. ОСОБА_3 переїхала з своэю сімєю (чоловіком та п'ятьма дітьми) близько півроку тому назад до Індії. ОСОБА_4 також близько півроку тому назад виїхала з Афганістану і знаходиться в Туреччині. Діти позивача покинули Афганістан близько півроку тому назад, у зв'язку з переслідуванням зі сторони талібів та інших неурядових угрупувань;

- таким чином, міграційний орган, у порушення абз. 3 пп. «в» п. 4.1 Розділу 4 Правил не дослідив інформацію по країні походження всебічно, а отже, не провів поглиблений аналіз справи, що призвело до прийняття невірного рішення. А, отже, рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним, і тому потребує скасування;

- отже, враховуючи вищенаведені факти, які підтверджують, що у міграційної служби не було підстав вважати заяву позивача «очевидно необґрунтованою». Враховуючи зазначені обставини, міграційна служба повинна була прийняти рішення про прийняття документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розглянути заяву позивача за повною процедурою. Інакше, без з'ясування усіх обставин, у відповідача не було підстав для висновку обґрунтованості чи необґрунтованості заяви позивача;

- таким чином, рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 239 від 13.12.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим;

- позивач вважає необхідним надати актуальну інформацію по країні походження - Афганістану, м. Кабул, де раніше мешкала до прибуття в Україну позивачка, а саме:

- ВВС Україна, Вибух на весіллі в Афганістані: десятки загиблих, сотні поранених, 18 серпня 2019 року, доступ за посиланням https://www.bbc/ukrainian/news-49386775:

В одному з готелів на заході Кабула стався вибух, в результаті якого загинули 63 людини і понад 180 отримали поранення.

Очевидці повідомили ВВС, що смертник привів у дію вибуховий пристрій під час весільної церемонії. Вибух стався близько 22:40 за місцевим часом в районі афганської столиці, в якому в основному проживають мусульмани шиїти.

МВС Афганістану підтвердило кількість загиблих через кілька годин після вибуху. Фотографії у соціальних мережах демонструють тіла, розкидані по весільному залу серед перевернутих стільців та столів.

Рух «Талібан» заперечує свою причетність до вибуху. Представник талібів заявив, що група рішуче засуджує напад.

У неділю відповідальність за злочин взяло на себе угрупування «Ісламська держава».

Угрупування зробило заяву, в якій говориться, що смертник підірвав себе на місці великого скупчення мусульман-шиїтів. У заяві також говориться, що коли на місці події прибули співробітники афганських сил безпеки, стався вибух замінованого автомобіля;

- Центр новостей ООН, в ЮНИСЕФ назвали «чудовищным сегодняшний теракт в Кабуле, в результате которого пострадали более 50 детей», 1 липня 2019 року, доступ за посиланням: https://www.refworld.org.ru/docid/5d2353777.html

«В Детском фонде ООН (ЮНИСЕФ) возмущены сегодняшним терактом в Кабуле, в результате которого было повреждено здание школы и более 50 детей получили травмы.

По данным СМИ, террористы пытались взорвать одно из правительственных зданий, однако пострадали музей, школа и телестанция. Всего, по последним данным, погибло 40 человек, более 100 получили ранения.

«Это чудовищно. Школы должны быть оазисами мира. Акты насилия внутри и вблизи школ неприемлемы», - говорится в заявлении главы ЮНИСЕФ ОСОБА_5.

«В Афганистане и так уже сложилась тяжелая ситуация, а в последнее время она лишь ухудшилась. Насилие, которое уносит жизни самых молодых (членов общества) и лишает их будущего, должно прекратиться», - добавила она.

ОСОБА_5 призвала все стороны конфликта защитить детей от насилия.

«Целые поколения афганских детей не знают ничего, кроме войны. Настало время для жизни, свобод от насилия и конфликтов», - сказала ОСОБА_5;

- Центр новостей ООН, Афганистан: «первая неделя месяца Рамадан омрачена вспышкой насилия», 13 травня 2019 року, доступ за посиланням: https://www.refworld.org.ru/docid/5се685b07.html

В Миссии ООН по содействию Афганистану глубоко обеспокоены по поводу безопасности мирных жителей страны - первая неделя священного для мусульман месяца Рамадан омрачена вспышкой насилия. «Нет и не может быть оправдания нападениям на мирных жителей», - заявил Спецпредставитель Генсека по Афганистану ОСОБА_6.

В Миссии ООН решительно осудили нападение на сотрудников неправительственных организаций, совершенное в Кабуле боевиками движения «Талибан» 8 мая. В результате теракта погибли шесть человек, еще 28 получили ранения. «Насилие совершено в отношении гражданских лиц, которое пытаются улучшить жизнь всех жителей Афганистана», - заявил ОСОБА_6, который возглавляет Миссию ООН в этой стране.

Ранее в провинции Баглан накануне Рамадана террорист-смертник на начиненном взрывчаткой автомобиле врезался в здание отдела полиции. В результате полицейский участок был разрушен, есть жертвы не только в рядах стражей порядка, но и среди мирного населения, включая женщин и детей.

Эти кровавые нападения происходят на фоне сообщений об эскалации конфликта в разных регионах Афганистана, в результате чего также страдают рядовые афганцы. Люди гибнут не только от рук боевиков - Миссия ООН ведет расследование сообщений о мирных жителях провинций Фарах и Нимроз, попавших под обстрел Международных сил, пытавшихся уничтожить предприятие по производству наркотиков;

- Центр новостей ООН, Очередной трагической рекорд в Афганестане - почти 4 тысячи убитых в 2018 году, 24 лютого 2019 року, доступ за посиланням: https://www.refworld.org.ru/docid/5c7955dd7.html

«Число жертв многолетнего конфликта в Афганистане продолжает расти. По данным Миссии ООН в этой стране, в прошлом году было убито рекордное число мирных афганцев: 3804 человека, включая 927 детей. Они стали жертвами как вооружённых группировок, так и правительственных войск.

Согласно собранной ООН информации, число афганцев, погибших в прошлом году - на 11 процентов больше, чем в предыдущем 2017 году. Погибли 3804 человека, включая 927 детей. На 5 процентов увеличилось количество раненых - увечья получили 7189 человек.

«Данные доклада, которые были тщательно проверены, рисуют тревожную картину» - заявил руководитель Миссии ООН по содействию Афганистану, Специальный представитель Генерального секретаря ОСОБА_6. Он заявил неприемлемым то, что афганцы подвергаются таким страданиям»;

- Международная амнистия, Доклад 2017/2018: права человека в мире. доступ за посилання: https://www.amnesty.org/download/Documents/POLRUSSIAN.PDF

Непрекращающийся конфликт повсеместно приводил к нарушению прав мирного населения. Вследствие кровопролития, вызванного конфликтом, люди гибли, получали ранения, лишались своих домов, а также не могли полноценно учиться, получать медицинскую помощь и реализовать другие свои права. По-прежнему высоким оставалось число убитых и раненых гражданских лиц: большинство жертв пострадали от рук вооруженных повстанцев; меньшинство, однако значительно, от проправительственных сил. Число внутренне перемещенных вследствие конфликта лиц взрослого более чем на 2 млн. человек. Примерно 2,6 млн. афганских беженцев жили за пределами страны;

- Центр новостей ООН, ООН: в Афганистане мирные жители гибнут тысячами, 10 жовтня 2018 року, доступ за посиланням: https://www.refworld.org.ru/docid/5bc5eb9b4.html

«По сравнению с прошлым годом в этом году число жертв среди гражданского населения в Афганистане не снизилось. Об этом говорится в новом докладе Мисси ООН по содействию Афганистану. Цифры, обнародованные сегодня, показывают, что антиправительственные формирования продолжают регулярно совершать нападение на мирных жителей.

В период с первого января по 30 сентября этого года погибло около 2800 гражданских лиц, более пяти тысяч получили ранения. В докладе говорится, что больше всего людей гибнет в результате использования самодельных взрывных устройств, причем это происходит все чаще и вызывает все больше жертв.

«За гибелью каждого ребенка стоит горе целой семьи, за каждым ранением или увечьем мирного жителя стоит страдание» - сказал Даниэль Белл, глава отдела по правам человека в Миссии ООН по содействию Афганистану.

Среди регионов страны больше всего жертв среди гражданских лиц зафиксировано в Нангархаре и в столице страны - Кабуле.

Главным образом, мирные жители гибнут в результате взрывов, в том числе организованных террористами-смертниками, и становятся жертвами боевых действий. В докладе говорится, что особую тревогу вызывают целенаправленные нападения на гражданское население, включая этнические и религиозные меньшинства.

«Афганский конфликт не может закончиться военной победой, - заявил ОСОБА_6, глава Миссии ООН по содействию Афганистану. - Все стороны могут и должны предпринять все усилия для защиты гражданского населения от насилия, в том числе путем конкретных шагов, ведущих к заключению мира».

Представители Миссии ООН по содействию Афганистану также призвали все антиправительственные группировки «немедленно прекратить боевые действия» и целенаправленные нападения на гражданских лиц, также выполнять свои обязательства по защите гражданского населения, прописанные в международном праве»;

- Радио Свобода, ООН: число жертв в Афганистане достигло рекордного уровня, 15 липня 2018 року, доступ за посиланням https://www.refworld.org.ru/docid/5b4da9a64.html

«Организация Объединённых Наций сообщила, что число гражданских лиц, убитых в Афганистане, достигло рекордного уровня в первой половине года, несмотря на имевшее место прекращение огня в прошлом месяце. Смертность выросла на 1% до 1692, хотя число раненых и снизилось на 5% до 3430. Об этом сообщила Миссия Организации Объединённых Наций по содействию Афганистану (МООНСА) в своем последнем докладе о жертвах среди гражданского населения, опубликованном 15 июля.

Основными причинами рекордно высокой смертности стали бои между силами безопасности и боевиками, а также взрывы придорожных бомб и взрывы, устраиваемые смертникам с экстремистской группировкой «Исламское государство» а также талибами. ООН сообщает, что использование самодельных взрывных устройств (СВУ) при нападении антиправительственных элементов оставалось главной причиной потерь среди гражданского населения.

В докладе говорится, что гражданское население, проживающие в провинциях Кабул, Нангархар, Фарьяб, Гильменд и Кандагар, больше всего пострадало от насилия. Сотни гражданских лиц были убиты при нападениях на шиитские святыни, правительственные здания, офисы групп помощи и центры регистрации избирателей».

В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, а саме:

- співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві, анкеті та протоколах співбесід про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- перевіркою ГУ ДМС в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п 13 частини 1 статті 1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару та тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області було проведено повний аналіз наданої позивачем інформації та встановлено, що 26.09.2018 року позивач разом з донькою на установчі дані ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2., та сином ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., вибула з Афганістану до Таджикистану з метою отримання візи до України. На території Таджикистану позивач перебувала близько тижня. 02.10.2018 року позивач покинула територію Таджикистану та 03.10.2018 року прибула до України. Зі слів позивача, виїзд з країни громадянської належності відбувся через ймовірні побоювання зазнати небезпеку у зв'язку з погрозами на її адресу з боку представників терористичного угрупування «Талібан»;

- до ГУ ДМС України в Одеській області позивач звернувся вперше. Проте, за словами позивача, процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вона проходила в Австрії у 2015 році, однак від останньої вона відмовилась, добровільно повернувшись на Батьківщину у 2017 році;

- 29.11.2018 року позивач звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Слід зазначити, що позивач з 3 жовтня 2018 року до моменту звернення (29.11.2018 року), (біля місяця) не зверталась за міжнародним захистом до ГУ ДМС України в Одеській області. Цим самим позивач порушила вимоги ч. 1 ст. 5 Закону, а саме «особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту»;

- факт досить тривалого зволікання зі зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлене лише потребую у легалізації та території України;

- щодо проблематики переслідування, позивач повідомила, що не бажає повертатись до країни громадянської належності у зв'язку з ймовірним побоюванням зазнати небезпеки через погрози на її адресу з боку представників терористичного угрупування «Талібан», які почались 2007 року. За словами позивача, погрози на її адресу пов'язані з її освітньою діяльністю та активною участю у суспільному житті;

- за результатами аналізу матеріалів клопотання позивача було встановлено, що клопотання позивача є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону. Зокрема, неправдоподібним вважається елемент щодо неможливості повернення позивача в країну громадянської належності;

- слід звернути увагу на те, що одночасно з позивачем до ГУ ДМС України в Одеській області звернулися її діти на установчі дані ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_9 (невістка), які пов'язують свої звернення з побоюванням зазнати небезпеки в країні громадянської належності через погрози з боку представників терористичного угрупування «Талібан» на адресу їх родини. Також, важливим елементом пов'язаності вищевказаних справ є те, що позивачі посилаються на ті ж самі обставини та ситуації, що мають відношення до історії переслідування позивача, оскільки відбувались у однаковий період;

- аналізом матеріалів особової справи позивача не можливо встановити відсутність жодних проблем у її родині, пов'язаних із можливою загрозою з боку противників уряду Афганістан, оскільки низка елементів, повідомлених позивачем, не є доведеними. Зокрема, це стосується отримання погроз на її адресу з боку представників терористичного угрупування «Талібан», що є, за словами позивача, головною причиною її виїзду за межі країни громадянської належності. Так, позивач плутається у періодах початку ймовірних погроз, посилаючись на власні проблеми з пам'яттю (відповідні медичні документи відсутні); за інформацією, наданою її сином ОСОБА_2 (відповідно до матеріалів ОС №2018OD0207), вона отримувала погрози у письмовій формі, проте позивач спростовує дане твердження, надаючи відомості про погрози лише у телефонному режимі; позивач звертає увагу на мову отримання погроз - пушту, якою володіє на середньому рівні, проте впевнено стверджуючи про зміст погроз; звернення до правоохоронних органів з приводу погроз не приймається ГУ ДМС в Одеській області через його невідповідність інформації за справою №2018OD0204, відповідно до якої звернення до вищезазначених органів відбулося в травні-червні 2018 року, проте позивач стверджує про власне звернення 2017 року, прив'язуючи цю подію до випадку з вибухом авто під час проживання в провінції Баглан. Остання подія відбулася, за словами позивача, 2014 року, що стало приводом переїзду до м. Кабул;

- слід звернути увагу на обставину виявлення під час проведення відповідних процедур факту видання сина позивача на установчі дані ОСОБА_9 за іншу особу. Крім того, було встановлено факт звернення вищезазначеної особи до ГУ ДМС України в Одеській області у 2015 році, що зазначена особа заперечує; неможливо встановити хронологію подій відповідно до пояснень усіх членів родини. Вказана обставина вказує на не володіння інформацією щодо перебігу подій, які ймовірно становили небезпеку для життя родини, що у свою чергу свідчить про їх неправдоподібність. Письмові докази, які б підтверджували проблеми з пам'яттю у всіх членів родини відсутні. Усні твердження щодо отримання таких пошкоджень, які б вплинули на пам'ять заявників, не приймаються ГУ ДМС України в Одеській області, зважаючи на вищезазначене спростування переслідувань родини; багаторазовий безперешкодний перетин кордону Афганістану та реальна можливість звернутися за міжнародним захистом свідчить про відсутність необхідності в отриманні такого захисту та наявності будь-якої загрози на території країни громадянської належності позивача. Так, за її словами, вона виїжджала за межі Афганістану до США 2005 року, Індії, Німеччини та Австрії 2014 року, Пакистану 2015 року;

- за словами позивача, на території Австрії вона разом зі своїми дітьми ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 зверталися за міжнародним захистом, проте не отримавши результатів розгляду її звернення, добровільно повернулись на Батьківщину в січні 2017 року, аргументувавши це пораненням чоловіка в Афганістані, незважаючи на проживання на території країни громадянської належності її доньок, які мають достатній рівень матеріального забезпечення аби надати необхідну допомогу в подібних випадках;

- на оцінювання правдоподібності впливають надані під час співбесід аргументи щодо вчинення тих чи інших дій, які мають відношення до справи. Так, аргументуючи своє повернення до Афганістану у 2017 році позивач посилається на повідомлення її доньки ОСОБА_2 про поранення чоловіка, водночас її син ОСОБА_9 повідомив про отримання його матір'ю вищезазначеної інформації з місця роботи батька. Зазначений елемент є важливим, оскільки повернення на Батьківщину після звернення за міжнародним захистом свідчить про відсутність будь-якої небезпеки на території країни громадянської належності. Також причиною такого повернення та несуперечливість їх аргументації повинні пояснювати справжні мотиви дій позивача. Так, позивач стверджує про свої сумніви щодо поранення чоловіка, посилаючись на отримання цієї звістки саме від доньки. Отже, справжні причини повернення позивача на Батьківщину встановити неможливо через надання нею неправдоподібних тверджень;

- під час з'ясування причин не звернення за міжнародним захистом, перебуваючи на території безпечних країн, позивач вказала на неможливість такого звернення у зв'язку з переслідуванням інших цілей в іноземних державах;

- відповідно до Закону позивач, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні, не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до пояснень позивача, вона перебувала в США, Австрії та Німеччині, які можливо вважати третіми безпечними країнами за визначенням п. 22 ст. 1 Закону, оскільки у законодавстві вищезазначених країн передбачено надання міжнародного захисту;

- відсутність жодних проблем, пов'язаних з перетинанням кордону Афганістану, також свідчить про відсутність будь-якої дискримінації, пов'язаної з пересуванням позивача; безперешкодне проживання близьких родичів та території Афганістану та відсутність у них проблем, пов'язаних з історією переслідування позивача, свідчить про неправдивість повідомленої інформації про існування загрози від агентів переслідування. Так, її донька на установчі дані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 проживають у м. Кабул та м. Мозарі-Шариф, мають свою родину, зайнятість, на що позивач посилається, аргументуючи причину їхнього невиїзду з Афганістану; аналіз наданих відео- та фото доказів: а) низка доказів, наданих для підтвердження випадків ймовірних атак, містять розбіжності зі словами позивача про опис вищезазначених подій. Так, вона повідомила про підрив автомобіля біля власного будинку в м. Пулі-Хумрі 2014 року. Під час даного випадку, за словами позивача, вона отримала пошкодження брови та руки. Проте надані позивачем матеріали спростовують факт її пошкодження, адже на відео позивач виглядає неушкодженою; б) на відео № 3 міститься похоронний процес чоловіка позивача, який проходив, за її словами, у супроводі танків, солдатів, машин. Однак, на відео вищезазначений супровід відсутній; в) згідно відео № 5 та фото № 42 неможливо встановити факт поховання у зазначеному місці саме чоловіка позивача, оскільки відсутні будь-які написи, зображення тощо, також відсутні особи, яких можна ідентифікувати позивача чи її дітей; г) відео № 6 містить слайди зі зображенням в пам'ять загиблого чоловіка особи, № 1 та № 4 - кадри огляду машини, де за словами позивача, перебував її чоловік у момент смерті. Фото № 11, 15, 23, 37, 40 - зображення трупу чоловіка; ґ) діяльність позивача у сфері освіти підтверджують кадри з відео № 8 та № 9, фото № 10, 24, 25, 26, 28, 31, 36, 38, 39, 41, 43; д) родинні зв'язки позивача можна прослідкувати завдяки фото № 14, 17, 18, 20, 29, 30, 33, листом до міжнародної організації «ІОМ». Отже, можна зробити висновок про часткове підтвердження доводів позивача, зокрема, ГУ ДМС України в Одеській області завдяки поясненням та наданим доказам приймаються наступні твердження позивача: факт її освітньої діяльності, смерті чоловіка;

- за словами позивача, вона не мала перешкод у здійсненні її діяльності у сфері освіти, мала можливість вільно розвиватися, відвідуючи велику кількість заходів, присвячених захисту прав жінок, молоді, розвитку освіти тощо. Крім того, позивач мала успіхи у своїй роботі, що вбачається в отриманні нею низки подяк від держави;

- слід зазначити, що участь позивача у освітній сфері продовжувалась до 2018 року, незважаючи на ймовірне отримання погроз. Позивач безперешкодно переміщувалась по м. Кабул, виконуючи свої обов'язки директора в ліцеї «ОСОБА_12», який знаходиться в Третьому мікрорайоні, при цьому вона проживала на території Десятого району м. Кабул;

- твердження щодо неможливості отримання належного захисту в країні громадянської належності спростовуються самою позивачкою. Так, відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 13.12.2018 року, вона повідомила про користування послугами охорони, яку було надано міністерством освіти Афганістану; неможливість встановлення агента переслідування;

- відповідно до заяви від 29.11.2018 року винуватця вбивства свого чоловіка позивач називає декількох суб'єктів - представників угрупувань «Талібан» та «ІДІЛ». Під час з'ясування конкретних обставин подій позивач надає підтвердження вбивства чоловіка у вигляді сфотографованого листа Головного управління безпеки провінції Баглан до міжнародної організації «ІОМ», в якому зазначена інформація про загибель ОСОБА_11 від рук противників держави. Сама ж позивач під час проведення співбесід з впевненістю вказує на представників угрупувань «Талібан»;

- на підтвердження факту смерті чоловіка позивач надала фото та відео з місця події, проте за матеріалами особової справи неможливо встановити факт смерті внаслідок нападу саме талібів через відсутність достатньої аргументації. Зокрема, вищезазначений лист та посилання на статтю в соціальній мережі «Facebook» свідчать про ймовірне вбивство антиурядовими формуваннями, оскільки у першому випадку відсутня конкретна інформація щодо суб'єкта вбивства, а в другому - джерело не можна визнати достовірним підтвердженням вищезазначеної обставини через його невідоме отримання відповідної інформації;

- позивач вказує на нестійку безпекову ситуацію на території країни громадянської належності. Вказане твердження спростовується актуальною ІКП, відповідно до якої можливо визначити значне покращення ситуації в Афганістані у зв'язку зі знаходженням 60% території країни під контролем влади Афганістану;

- зважаючи на європейську практику розгляду заяв про звернення громадян Афганістану щодо надання міжнародного захисту, можна відзначити тенденцію щодо заяви все більшої кількості повернення заявників на Батьківщину, що пов'язано з покращенням безпекової ситуації у місці їхнього проживання;

- під час звернення за набуттям міжнародного захисту позивач не навела обґрунтованої інформації, яка б вказувала на можливість її особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи;

- разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачеві додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону, через відсутність доведених фактів загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини;

- відмовляючи позивачеві у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності обставин, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року та діючим Законом, дана обставина не позбавляє її права залишатись на території України, якщо вона має інші для цього законні підстави. Беручи до уваги вищенаведене, рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 13.12.2018 року № 239 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши докази у справі, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що 29.11.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (т.1 а.с.57-59)

Відповідно до реєстраційного листка на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, справа № 2018OD0203, дата реєстрації 29.11.2018 року (т.1 а.с.70-74), анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, справа № 2018OD0203, реєстраційний номер заяви 211, дата реєстрації 29.11.2018 року (т.1 а.с.61-69), протоколу співбесіди з громадянкою Афганістану - позивачем від 10.12.2018 року (т.1 а.с.113-122), додаткового протоколу співбесіди з громадянкою Афганістану - позивачем від 13.12.2018 року (т.1 а.с.125-134), зокрема:

Прізвище: ОСОБА_1 (ОСОБА_1)

Якщо раніше мали інше - укажіть (жінкам указати дівоче прізвище) ОСОБА_1- це дівоче прізвище, прізвище чоловіка Кашмі (не брала прізвище чоловіка)

Ім'я (імена): ОСОБА_1 (ОСОБА_1)

Якщо раніше мали інше - укажіть: не мала

По батькові: ОСОБА_1 (ОСОБА_1)

Стать: чоловік/жінка: жінка

Якщо була змінена - укажіть, де і коли: не змінювала

Дата народження (число, місяць, рік): ІНФОРМАЦІЯ_3.

Питання: Чому у Вашій ID-картці вказана дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідь: Так переклали з афганського календаря, один день різниця в календарях, тому так написали, в паспорті ІНФОРМАЦІЯ_3

Місце народження (країна, провінція/область, район, місто, село, селище): м. Файзабад, провінція Бадахшан, Афганістан, вул. Гозаре Амам (Fayzabad, Badakhshai Province, Afghanistan)

Питання: Чи змінювали Ви місце проживання? Вкажіть періоди, причини та обставини переїздів.

Відповідь: 1985 року (1364 - за афганським календарем) переїхала в провінцію Баглан м. Пулі-Хумрі у зв'язку з роботою мого чоловіка, він працював в поліції. 2014 рік (1393 - за афганським календарем) - переїхали в Кабул (я з дітьми, чоловік працював в Баглані, він приїздив до нас на вихідні), переїхали в Кабул у зв'язку з тим, що біля нашого будинку замінували машину чоловіка (машина була пустою, проте осколки попали в людей, сусід загинув, у мене залишились шрами - на брові та руці) та через те, що моєму чоловіку погрожували таліби у зв'язку з роботою мого чоловіка.

Питання: Чи виїжджали Ви за межі країни громадянської належності до виїзду до України? Вкажіть відповідну інформацію.

Відповідь: У 22.08.2014 році я поїхала до Німеччини в м. Франкфурт (по роботі - директором школи в ліцеї «Малека Сорая»), потім в Австрію (виїхала в Австрію в листопаді 2014 року), я повинна була їхати на конференцію до Австрії, яка повинна була відбутись 23.08.2014 року (спочатку поїхала до Німеччини через відсутність білетів до Австрії), 28.01.2017 року - повернулась в Афганістан. В Німеччині я пробула до листопада 2014 року, в Австрії - до 22.08.2017 року. Я зверталась за захистом в Австрії, я ходила на мовні курси, ще я працювала волонтером з дітьми біженців. У мене були документи (проте я не знаю які, я чекала результатів розгляду мого звернення), проте я поїхала назад до Афганістану через поранення мого чоловіка. Я добровільно писала заяву про те, що я добровільно хочу повернутись на Батьківщину. В Австрії я була з трьома синами ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_2, останній був неповнолітнім. Нам всім дали білий документ, ми чекали на результат розгляду нашого звернення. Старший син Рухула залишився, а з іншими синами я повернулась до Афганістану. 2005 року поїхала в США (по роботі мене відправили по обміну досвідом - як навчаються в школах, в США я була 3,5 місяці, в Пакистані (не пам'ятаю коли). На початку 2014 року я поїхала до Індії на лікування.

Громадянство/підданство: Афганістан (Afghanistan)

Країна постійного проживання: Афганістан (Afghanistan)

Місце проживання в Україні: м. Одеса, вул. Гайдара, буд. 34, кв. 49.

Питання: На яких підставах Ви проживаєте за вказаною адресою?

Відповідь: Ми проживаємо в будинку мого брата ОСОБА_1, громадянин України, я надала копію паспортного документа жінки мого брата, я надам письмове підтвердження того, що я проживаю за вищезазначеною адресою.

Країна вибуття: Афганістан, м. Кабул, 10-ий район, ЖК «Арія»

Національність: таджик

Віросповідання: іслам, сунітського напряму

Питання: В якій мірі додержуєтесь канонів релігії?

Відповідь: Частково притримуюсь канонів релігії.

Питання: Яких саме канонів релігії Ви дотримуєтесь?

Відповідь: Чого виходить притримуватись, того і притримуюсь.

Які документи, що посвідчують особу, маєте (свідоцтво про народження, паспорт: національний, закордонний, службовий, дипломатичний, посвідчення особи, ID-картка, інші): паспортний документ гр. Афганістану, серія НОМЕР_6, виданий МВС, управлінням видачі паспортів м. Кабул, дата видачі 07.12.2014 року, дійсний до 07.12.2019 року; свідоцтво про народження, номер НОМЕР_7, видане МВС, відділом статистики та реєстрації, головний офіс, дата видачі 09.02.2013 року; ID-картка, номер 1397-6600-04313, дата видачі 08.09.2018 року.

Питання: Чи маєте Ви інші паспортні документи або інші документи, що посвідчують особу на Батьківщині або на території України?

Відповідь: Був ще раніше службовий паспорт, його забрали в Німеччині.

Питання: Чи є у Вас діти?

Відповідь:

1. ОСОБА_7, 25 років, НОМЕР_1

2. ОСОБА_8, 24 роки, НОМЕР_2

3. ОСОБА_3, 22 роки, НОМЕР_3

4. ОСОБА_2, їй 35 років, проживає в Кабулі (НОМЕР_4) з дітьми та чоловіком, домогосподарка

5. ОСОБА_3, їй 33 роки, проживає в Мозарі-Шаріф з дітьми, вона вчителька

6. ОСОБА_4, їй 30 років, проживає в Кабулі разом з ОСОБА_2, вона розлучена, не працює

7. ОСОБА_1, 27 років, проживає в Австрії в м. Відень, у нього досі документ білого кольору, досі не має результатів розгляду його звернення за захистом, він інженер, навчався в Таджикистані. Цей білий документ я зможу надати (фото).

Члени сім'ї, які супроводжують заявника:

- ОСОБА_7, донька, 25 років;

- ОСОБА_9, син, 24 роки;

- ОСОБА_3, син, 22 роки;

- ОСОБА_6, невістка, дружина Масуда, ІНФОРМАЦІЯ_4

Неповнолітні особи, які не досягли 18 років і законним представником яких є заявник: немає.

Освіта:

- Ліцей «Махрі Бадахшан», Афганістан, м. Файзабад, роки навчання 1971-1982 рік;

- Університет, Баклана, факультет менеджменту: Афганістан, Баклан; 2003-2006 роки навчання.

Якими мовами володієте (вільно, читаєте та спілкуєтесь, читаєте та перекладаєте зі словником)? Мова пушту десь на 50% англійську та німецьку на низькому рівні.

Питання: Ви власноруч написали заяву?

Відповідь: Так, власноруч на дарі, на російській мій брат допоміг.

Ким працювали протягом останніх 10 років?

- Ліцей «Малека Сорая»; місцезнаходження: Афганістан, Кабул, 4-та вулиця Тайман; посада - директор; періоди роботи: 2014 рік (менше ніж рік пропрацювала);

- Ліцей «Насван бібі айва сдика»; місцезнаходження: Афганістан, Баглан, м. Пулі-Хумрі, посада - директор; періоди роботи: 2010 - 2014 роки;

- Ліцей «ОСОБА_12» (школа для хлопчиків), місцезнаходження: Афганістан, Кабул, 3-ій мікрорайон; посада - директор; періоди роботи: 2017 - 2018 роки.

Чи працюєте зараз? Якщо так - де, ким, з якого часу? Не працюю.

Коли покинули країну громадянської належності? Кінець вересня 2018 року.

Чи мали дозвіл влади на виїзд? Мала.

Через які країни і міста прямували? 02.10.2018 виїхала з Таджикистану в Стамбул і 03.10.2018 року були в Одесі. З Кабулу до Душанбе їхали на авто (типу таксі). До Таджикистану я поїхала тому, що в Афганістані немає посольства України.

Як довго затримувались в транзитних пунктах? Таджикистан, Душанбе: декілька днів; Туреччина, Стамбул: 4-5 годин.

Чи звертались за наданням притулку або за визнанням біженцем в інших країнах? Якщо так, - укажіть, де і коли? В Австрії зверталась 2014 року в листопаді.

Питання: Чому вирішили їхати саме в Україну?

Відповідь: Бо мій брат тут проживає, він прислав нам запрошення, наші життя були в небезпеці, я рятувала життя своїх дітей. Ще один брат є в Україні ОСОБА_3, зараз він в Австрії з українським паспортом, громадянин України, він їздить періодично в Австрію за особистими причинами, ще один брат проживає в Канаді ОСОБА_1 Каюм, громадянин Канади з 2005 року, ще в Австрії у мене мати Кобра, вона має статус біженця, я спитаю у неї щодо надання фото її документа.

Дата перетину кордону України: 03.10.2018 року.

Яким транспортом в'їхали в Україну? Літаком.

Яким чином перетнули кордон? (таємно, на підставі компетентного дозволу, візі, запрошення, трудового контракту, інше) Легально на підставі візи до України.

На підставі якого документа здійснили в'їзд? Паспорта та візи.

На якій підставі перебуваєте в Україні? (віза, статус біженця, нелегально інше) на підставі довідки про звернення за захистом серії 009538, виданої 29.11.2018 року УПШЗСІ ГУДМС в Одеській області.

Причини виїзду з країни громадянської належності/постійного проживання.

Докладно вкажіть причину виїзду з останньої країни постійного проживання (з наведенням фактів насильства або переслідування, ужитих проти Вас або членів Вашої сім' або реальної загрози переслідувань за обставин, зазначених у статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Додайте документи, що підтверджують ці дані.): Мого чоловіка вбили противники держави, вони погрожували моїм синам Садаму та Масуду, казали що хочуть нас всіх знищити, мої діти не виходили з дому після смерті чоловіка, я тільки ходила на роботу. Таліби призначили винагороду за вбивство моєї родини, особливо моїх синів.

Я сама працювала вчителькою, мій чоловік теж працював на державу. Після того, як я приїхала з США, ракету кинули в районі Ангурбах на наше авто, ОСОБА_1, ОСОБА_9 та я отримали опіки, у чоловіка попали кулі, мені теж якийсь уламок потрапив в ногу. Авто згоріло. Таких випадків було багато, я за життя була 6 разів ранена. Після того, як я приїхала з США, противники держави говорили, що я «невіруюча». Що я можу виховати у такому дусі жінок в Афганістані. У документі (першому), який я надала Вам після першого випадку, написано, що я постраждала та потребую лікування.

У 2009 році з Мозарі-Шаріф ми їхали в Баглам, ми їздили в гості до доньки, в нашу машину стріляли, машина зійшла з дороги, машина в'їхала в дерево, чоловік зламав руку, я голову пошкодила та хребет.

Я хотіла в Баглані відкрити на каналі «Омед» програму, жінка з парламенту мені допомагала, в цей час в наше авто помістили бомбу, яка зірвалась в машині біля дому. Коли чоловік зайшов в дім, бомба зірвалась, вікна були розбиті в нас, сусід був вбитий, донька Ліда постраждала, не сильно, я теж, син ОСОБА_1 отримав психічну травму, він сильно злякався, тому ми покинули Баглан і переїхали в Кабул.

2012 року ми поїхали в Банглан на похорони брата чоловіка у провінцію Хост, і коли їхали (ОСОБА_9, я та чоловік) в сторону Баглан в районі Джаре Хошк, нам таліби поставили бомбу на дорогу, їм було відомо що ми їдемо, проте під час вибуху ми залишилися живі. Потім в кінці 2013 року мій будинок взривали, а вже потім мого чоловіка вбили.

Чи були коли-небудь причетні до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з Вашою расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами тощо? Якщо так, опишіть характер інцидентів і Вашу участь у них: Не було такого. Просто через нашу з чоловіком роботу противники держави часто взривали, погрожували.

Питання: На підставі яких документів Ви виїхали до Німеччини (арк. 1 анкетування від 03.12.2018 року)?

Відповідь. На підставі службового паспорту, червоного кольору. Цей паспорт забрали в м. Франкфурт (Німеччина) у зв'язку з тим, що в Афганістані немає посольства Австрії 20.08.2014 чи 2015. Я не могла купити білет до Австрії, купила до Німеччини. Під час паспортного контролю мені пояснили, що я не мала права їхати до Німеччини, мене затримали, 40 днів знаходилась в аеропорту. Потім мені дозволили жити в місті. І через деякий час мені прийшов лист від поліції Німеччини, що в березні, не пам'ятаю якого року, я повинна їхати до Австрії. Я в поліцію не ходила, купила білет на поїзд до Австрії, у мене спитали лише білет.

Питання: З якою метою Ви їхали в Австрію?

Відповідь: Після того, як людина відсутня на роботі більше 20 днів, Німеччина мене не прийняла як біженця, бо я повинна була їхати до Австрії, тому і поїхала. Спочатку я сама їхала, потім мої три сини приєднались до мене. У 2015 році син ОСОБА_9, потім Рохула та ОСОБА_1 приїхали до Австрії нелегально.

Питання: Чому Ви не звернулись за міжнародним захистом в Німеччині?

Відповідь: Коли я була в аеропорту мені надали юриста і він сказав, щоб мені дозволили жити в місті, потім мені надіслали листа, після чого я поїхала в Австрію.

Питання: На час Вашого приїзду в Австрію хтось з Ваших рідних чи знайомих проживав на території Австрії? З якого часу? На яких підставах?

Відповідь: Моя мати проживала, вона приїхала десь у 2010 році. Я не знаю, який у неї документ.

Питання: До якого органу в Австрії Ви звертались?

Відповідь: Спочатку я зверталась до поліції, потім вони мене помістили в табір, зареєстрували, я проходила співбесіди. Спочатку мені дали документ зеленого кольору, вони запросили документи з Німеччини, потім дали документ більго кольору, страховку дали.

Питання: Який результат розгляду Вашого звернення за захистом в Австрії?

Відповідь: Я добровільно повернулась до Афганістану з двома синами, рішення за моїм зверненням ще не було.

Питання: Чому в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 29.11.2018 року (арк.1) Ви вказали, що Ви «були біженцями там»?

Відповідь: Ми були біженцями, проте документів не було про це.

Питання: Де Ви проживали в Австрії?

Відповідь: У Відні, ми жили в таборі «Зіменс».

Питання: Чому Ви вирішили повернутись до Афганістану?

Відповідь: Я отримала інформацію про поранення мого чоловіка, але я думала що він помер, я не могла терпіти та поїхала до Афганістану добровільно, у мене ще дочки були в Афганістані.

Питання: Звідки Ви дізнались про поранення Вашого чоловіка?

Відповідь: Донька ОСОБА_2 дзвонила та повідомила про цю інформацію.

Питання: Хто з Ваших рідних на час Вашого знаходження в Австрії знаходився на батьківщині?

Відповідь: Мій чоловік, 4 доньки та 3 сини.

Питання: В якому населені пункті Афганістану вини проживали?

Відповідь: Чоловік працював в Банглані, а приживав в Кабулі, ОСОБА_3 донька проживала в Мозар-Шаріф, а всі інші діти в Кабулі.

Питання: Чому Ваші рідні, які залишились в Афганістані, не приїхали разом з Вами?

Відповідь: Вони всі заміжні доньки, у них свої родини. У них є діти, тільки у Ваджії немає дітей.

Питання: Чи загрожує їм якась небезпека?

Відповідь: 100% загрожує небезпека.

Питання: Яка небезпека загрожує Вашим рідним в Афганістані?

Відповідь: Чоловік ОСОБА_3 працює в поліції, через це вони в небезпеці, його рідні були вбиті талібами, Ваджія проживає разом з ОСОБА_2.

Питання: Вони отримують погрози?

Відповідь: З боку Талібів отримали погрози, ОСОБА_3 проживає живе в Мозарі-Шарів та дітей не пускає до школи. ЇЇ чоловік недавно проводив операцію, він 10 людей, які хотіли підірвати себе, арештував.

Питання: Яким чином вони отримують погрози?

Відповідь: В телефонному режимі.

Питання: Чи таліби висували Вам певні вимоги під час погроз?

Відповідь: Вони казали, що мене та дітей будуть «різати по кусках». Мені не відомо чи ставили якісь умови чоловіку, він говорив щоб ми були «на чеку». Вони казали про мою діяльність, що це не правильно, щоб я припинила свою діяльність. У будь-якому випадку вони б вбили нас, навіть якщо б перестала займатись своєю діяльністю.

Питання: Якщо Ви припинили займатися своєю діяльністю, то вони б припинили Вас переслідувати? Ви говорили про це?

Відповідь: Такого вони не казали. Вони казали - чого ти навчаєш дівчат, вони ходять до школи, і про те що я працюю на державу.

Питання: Через кого чи через що отримувала погрози Ваша родина?

Відповідь: Мій чоловік був військовим, працював в державі, я була директором, діти навчались, мої сини з батьком працювали, донька була вчителька, через це нам погрожували таліби.

Питання: Чи для всіх членів родини існувала та існує загроза? Аргументуйте Вашу відповідь?

Відповідь: Так, і зараз, і тоді, бо нам довелося виїхати через погрози.

Питання: Чи з моменту вбивства Вашого чоловіка та до самого виїзду Ви отримували погрози від когось?

Відповідь: Отримувала від талібів, в телефонному режимі погрожували, вони казали, що це телефонують таліби і казали, що у будь-якому місці вони нас знайдуть та вбють мене та мою родину, чоловіка вже мого вбили - говорили.

Питання: Хто особисто з Вашої родини отримував погрози?

Відповідь: Мій чоловік, я та мої сини ОСОБА_1 та ОСОБА_9.

13 грудня 2018 року посадовою особою відповідача, О.В. Васіковою, розглянувши заяву та особову справу № 2018OD0203 заявниці, громадянки Афганістану на установчі дані ОСОБА_1, ОСОБА_1, яка 29.11.2018 року звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі проведених анкетування, протоколів співбесід із вказаною особою та вивчення наявних матеріалів особової справи, з урахуванням актуальної ІКП, вважаючи заяву особи очевидно необґрунтованою, тобто в неї відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, складено висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (т.1 а.с.136-142)

Відповідно до змісту зазначеного висновку, його складено з таких фактичних підстав, зокрема:

Відповідно до пояснень заявниці, вона є громадянкою Афганістану, уродженкою м. Файзабад, провінції Бадахшан, Афганістан. Сповідує іслам сунітського толку. Рідна мова дарі. Також особа володіє англійською, німецькою мовами на низькому рівні та мовою пушту на середньому рівні. За сімейним станом вдова. За словами шукача захисту, чоловік на установчі дані Кашмі Мохаммад Хассан Саффар Мохаммад 1954 року народження загинув у результаті нападу противників уряду Афганістану 14.04.2018 року. Невійськовозобов'язана, військову службу не проходила. Заявниця має вищу освіту, яку здобула у країні громадянської належності.

Щодо трудової діяльності, на території Афганістану заявниця працювала у сфері освіти, починаючи з 2003 року, паралельно навчаючись. Наразі особа не працює.

Заявниця не була членом жодних політичних, громадських, релігійних, військових чи інших організацій як у країні громадянської належності, так і поза її межами.

26.09.2018 року особа разом з донькою на установчі дані ОСОБА_7 17.03.1993 р.р. (НОМЕР_1) та сином ОСОБА_2 04.06.1996 р.р (НОМЕР_3) вибула з Афганістану до Таджикистану з метою отримати візу до України. На території Таджикистану особа перебувала близько тижня. За словами шукача, задля оформлення візи до України особа отримала запрошення від свого брата на установчі дані ОСОБА_1, який проживає на території України. 02.10.2018 року заявниця покинула територію Таджикистану та 03.10.2018 року була в Україні. Зі слів шукача захисту, виїзд з країни громадянської належності відбувся через ймовірні побоювання зазнати небезпеки у зв'язку з погрозами на її адресу з боку представників терористичного угрупування «Талібан».

До територіального підрозділу ДМС заявниця звернулась вперше. Проте, за словами шукача захисту, процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, процедуру визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вона проходила в Австрії у 2015 році, однак від останньої особа відмовилась, добровільно повернувшись на Батьківщину у 2017 році.

Щодо проблематики переслідування, заявниця повідомила наступне.

Особа не бажає повертатись до країни громадянської належності у зв'язку з ймовірними побоюваннями зазнати через погрози на її адресу з боку представників терористичного угрупування «Талібан», які почались 2007 року. За словами шукача захисту, погрози на її адресу пов'язані з її освітньою діяльністю та активною участю у суспільному житті.

З числа документів, що підтверджують особу, заявниця надала до територіального підрозділу ДМС оригінал та копію з перекладом паспортного документу гр. Афганістану серії НОМЕР_6, оригінал свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 (на англійській мові), оригінал ID-картки № НОМЕР_5.

За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що клопотання особи є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, неправдоподібним вважається елемент щодо неможливості повернення особи в країну громадянської належності, що підтверджується наступними фактами.

За словами шукача захисту, головною причиною виїзду з країни громадянської належності є побоювання зазнати небезпеки у зв'язку з погрозами з боку представників терористичного угрупування «Талібан». Слід звернути увагу на те, що одночасно із заявницею до територіального підрозділу ДМС звернулися її діти на установчі дані ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2. (НОМЕР_1), ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1. (НОМЕР_3), ОСОБА_9 27.07.1994 р.н. (НОМЕР_2), які пов'язують свої звернення з побоюваннями зазнати в країні громадянської належності через погрози з боку представників терористичного угрупування «Талібан» на адресу їх родини. Також важливим елементом пов'язаності вищевказаних справ є те, що заявники посилаються на ті самі обставини та ситуації, що мають відношення до історії переслідування заявниці, оскільки відбувалося у однаковий період часу.

У зв'язку з вищезазначеним, за необхідне враховувати інформацію, надану вищезазначеними особами під час аналізу матеріалів НОМЕР_8.

Аналізом матеріалів особової справи заявниці можливо встановити відсутність жодних проблем у її родині, пов'язаних із можливою загрозою з боку противників уряду Афганістану, оскільки:

- низка елементів, повідомлених заявницею, не є доведеними. Зокрема, це стосується отримання погроз на її адресу з боку представників терористичного угрупування «Талібан», що є за словами шукача захисту, головною причиною її виїзду за межі країни громадянської належності. Так, особа плутається у періодах початку ймовірних погроз, посилаючись на власні проблеми з пам'яттю (відповідні медичні документи відсутні); за інформацією, наданою її сином ОСОБА_2 (відповідно до матеріалів НОМЕР_3), вона отримувала погрози у письмовій формі, проте заявниця спростовує дане твердження, надаючи відомості про погрози лише у телефонному режимі (арк. 9 протоколу співбесіди від 10.12.2018 року, арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 13.12.2018 року); шукач захисту звертає увагу на мову отримання погроз - пушту, якою володіє на середньому рівні, проте впевнено стверджуючи про зміст погроз; звернення до правоохоронних органів з приводу погроз не приймається територіальним підрозділом ДМС через його невідповідність інформації за справою № 2018OD0204, відповідно до якої звернення до вищевказаних органів відбулось в травні-червні 2018 року, проте заявниця стверджує про власне звернення 2017 року, прив'язуючи цю подію до випадку з вибухом авто під час проживання в провінції Баглан. Остання подія відбулась, за словами шукача захисту, 2014 року (акр.1 анкетування від 03.12.2018 року), що стало приводом переїзду до м. Кабул.

Слід звернути увагу на обставину виявлення під час проведення відповідних процедур факту видання сина заявниці на установчі дані ОСОБА_9 (НОМЕР_2) за іншу особу. Крім того, було встановлено факт звернення вищезазначеної особи до територіального підрозділу ДМС у 2015 році (ОС № 2015OD0235), що зазначена особа заперечує;

- неможливо встановити хронологію подій відповідно до пояснень усіх членів родини. Вказана обставина вказує на неволодіння інформацією щодо перебігу подій, яка ймовірно становили небезпеку для життя родини, що у свою чергу свідчить про їх неправдоподібність. Письмові докази, які б підтверджували проблеми з пам'яттю у всіх членів родини, відсутні. Усні твердження щодо отримання таких пошкоджень, які б вплинули на пам'ять заявників, не приймаються територіальним підрозділом ДМС, зважаючи на вищезазначене спростування переслідувань родини;

- багаторазовий безперешкодний перетин кордону Афганістану та реальна можливість звернутися за міжнародним захистом свідчить про відсутність необхідності в отриманні такого захисту та наявності будь-якої загрози на території країни громадянської належності заявниці. Так, за словами особи, вона виїжджала за межі Афганістану до США 2005 року, Індії, Німеччини та Австрії 2014 року, Пакистану 2015 року;

За словами шукача захисту, на території Австрії вона разом зі своїми дітьми ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 зверталася за міжнародним захистом, проте, не отримавши результатів розгляду її звернення, добровільно повернулась на Батьківщину в січні 2017 року, аргументувавши це пораненням чоловіка в Афганістані, незважаючи на проживання на території країни громадянської належності її доньок, які мають достатній рівень матеріального забезпечення аби надати необхідну допомогу в подібних випадках.

На оцінювання правдоподібності впливають надані під час співбесід аргументи щодо вчинення тих чи інших дій, які мають відношення до справи. Так, аргументуючи своє повернення до Афганістану у 2017 році заявниця посилається на повідомлення її доньки ОСОБА_2 про поранення її чоловіка, водночас її син ОСОБА_9 повідомив про отримання його матір'ю вищезазначеної інформації з місця роботи батька (арк. 6 протоколу співбесіди від 10.12.2018 року; арк. 7 протоколу співбесіди від 04.12.2018 року - НОМЕР_2). Зазначений елемент є важливим, оскільки повернення на Батьківщину після звернення за міжнародним захистом свідчить про відсутність будь-якої небезпеки на території країни громадянської належності. Також, причини такого повернення та несуперечливість їх аргументації повинні пояснювати справжні мотиви дій заявниці. Так, заявниця стверджує про свої сумніви щодо поранення чоловіка, посилаючись на отримання цієї звістки саме від доньки (арк.9 додаткового протоколу співбесіди від 13.12.2018 року).

Отже, справжні причини повернення особи на Батьківщину встановити неможливо через надання нею неправдоподібних тверджень.

Під час з'ясування причин не звернення за міжнародним захистом, перебуваючи на території безпечних країн, шукач захисту вказала на неможливість такого звернення у зв'язку з переслідуванням інших цілей в іноземній державі (арк. 9 додаткового протоколу співбесіди від 13.12.2018 року).

Відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту перебувала в третій безпечній країні, не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до пояснень заявниці, вона перебувала в США, Австрії та Німеччині, які можливо вважати третіми безпечними країнами за визначенням п. 22 ст. 1 Закону, оскільки у законодавстві вищезазначених країн передбачено надання міжнародного захисту (додаток 1, 2, 3 за посиланнями https://tyzhden.ua/News/222437, https://migranty.com/news/103, https://www.politicalasylumusa.com/ru/%D1%81%D1%82%D0%B0%D1%82%D1%83%D1%81-%D0%B1%D0%B5%D0%B6%D0%B5%D0%BD%D1%86%D0%B0/ ).

Відсутність жодних проблем, пов'язаних з перетинанням кордону Афганістану також свідчить про відсутність будь-якої дискримінації, пов'язаної з пересуванням особи;

- безперешкодне проживання близьких родичів на території Афганістану та відсутність у них проблем, пов'язаних з історією переслідування особи, свідчать про неправдивість повідомленої інформації про існування загрози від агентів переслідування. Так, її доньки на установчі дані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 проживають у м. Кабул та м. Мозарі-Шариф, мають свою родину, зайнятість, на що заявниця посилається, аргументуючи причину їхнього невиїзду з Афганістану;

- аналіз наданих відео- та фотодоказів:

а) низка доказів, наданих для підтвердження випадків ймовірних атак, містять розбіжності зі словами заявниці про опис вищезазначених подій. Так, заявниця повідомила про підрив авто біля власного будинку в м. Пулі-Хумрі 2014 року. Під час даного випадку, за словами шукача захисту, вона отримала пошкодження брови та руки (арк. 1 анкетування від 03.12.2018 року). Проте надані заявницею матеріали спростовують факт її пошкодження, адже на відео заявниця виглядає неушкодженою (відео № 2);

б) на відео № 3 міститься похоронний процес чоловіка заявниці, який проходив, за її словами, у супроводі танків, солдатів, машин (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 13.12.2018 року). Однак на відео вищезазначений супровід відсутній;

в) згідно відео № 5 та фото № 42 неможливо встановити факт поховання у зазначеному місці саме чоловіка заявниці, оскільки відсутні будь-які написи, зображення тощо, також відсутні особи, яких можна ідентифікувати як заявницю чи її дітей;

г) відео № 6 містить слайди із зображеннями в пам'ять загиблого чоловіка особи, № 1 та 4 - кадри огляду машини, де, за словами шукача захисту, перебував її чоловік у момент смерті. Фото № 11, 15, 23, 37, 40 - зображення трупу чоловіка;

ґ) діяльність заявниці у сфері освіти підтверджують кадри з відео № 8 та № 9, фото № 10, 24, 25, 26, 28, 31, 36, 38, 39, 41, 43;

д) родинні зв'язки особи можна прослідкувати завдяки фото № 12, 13, 16, 19, 34, 35;

е) робота чоловіка заявниці, пов'язана з правоохоронною діяльністю, підтверджується завдяки фото № 14, 17, 18, 20, 29, 30, 33, листом до міжнародної організації «ІОМ».

Отже, можна зробити висновок про часткове підтвердження доводів заявниці. Зокрема, територіальним підрозділом ДМС завдяки поясненням та наданим доказам приймаються наступні твердження заявниці: факт її освітньої діяльності, смерті чоловіка.

- доводи щодо можливості зазнати небезпеки у зв'язку з зайняттям освітньою діяльністю.

За словами шукача захисту, вона не мала перешкод у здійсненні її діяльності у сфері освіти, мала можливість вільно розвиватися, відвідуючи велику кількість заходів, присвячених захисту прав жінок, молоді, розвитку освіти тощо. Крім того, заявниця мала успіхи у своїй роботі, що вбачається в отриманні нею низки подяк від держави (відповідні документи залучено до матеріалів ОС).

Слід зауважити, що участь особи у освітній сфері продовжувалась до 2018 року, незважаючи на ймовірне отримання погроз. Заявниця безперешкодно переміщувалась по м. Кабул, виконуючи свої обов'язки директора в ліцеї «ОСОБА_12», який знаходиться в Третьому мікрорайоні, при цьому особа проживала на території Десятого району м. Кабул.

Разом з тим, слід зазначити про зростання участі та ролі жінок у суспільному житті Афганістану, що підтверджується ІКП, відповідно до якої жінки почали займати високі посади (додаток 4 за посиланням https://www.unn.com.ua/uk/news/1764227-vpershe-zhinka-stala-poslom-afganistanu-v-ssha), мають можливість займатися різними видами діяльності (додатки 5, 6 за посиланнями https://informator.news/zhinky-v-afhanistani-hotuyutsya-mizhnarodnoho-turniru-z-bojovyh-mystetstv/, https://zib.com.ua/ua/126624-v_afganistani_vidkrivsya_kinoteatr_dlya_zhinok.html).

Зі слів особи, можна підтвердити відсутність переслідувань колег заявниці (арк.6 додаткового протоколу співбесіди від 13.12.2018 року).

Твердження особи щодо неможливості отримати належний захист в країні громадянської належності спростовуються самою заявницею. Так, відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 13.12.2018 року (арк. 4) шукач захисту повідомила про користування послугами охорони, яку було надано міністерством освіти Афганістану;

- неможливість встановити агента переслідування.

Відповідно до заяви від 29.11.2018 року винуватцями вбивства свого чоловіка особа називає декількох суб'єктів - представників угрупування «Талібан» та «ІДІЛ». Під час з'ясування конкретних обставин подій шукач надає підтвердження вбивства чоловіка у вигляді сфотографованого листа Головного управління безпеки провінції Баглан до міжнародної організації «ІОМ», в якому зазначена інформація про загибель ОСОБА_11 від рук противників держави (документ долучено до матеріалів ОС). Сама ж заявниця під час проведення співбесід з впевненістю вказує на представників угрупування «Талібан».

На підтвердження факту смерті чоловіка заявниця надала фото та відео з місця події, що приймається територіальним підрозділом ДМС, проте за матеріалами особової справи неможливо встановити факт смерті внаслідок нападу саме талібів через відсутність достатньої аргументації. Зокрема, вищезазначений лист та посилання на статтю в соціальній мережі «Facebook» свідчать про ймовірне вбивство антиурядовими формуваннями, оскільки у першому випадку відсутня конкретна інформація щодо суб'єкта вбивства, а в другому - джерело не можна визнати достовірним підтвердженням вищезазначеної обставини через його невідоме отримання відповідної інформації.

Заявниця вказує на неспокійну безпекову ситуацію на території країни громадянської належності. Указане твердження спростовується актуальною ІКП, відповідно до якої можливо визначити значне покращення ситуації в Афганістані у зв'язку зі знаходженням 60 % території країни під контролем влади Афганістану (додаток 7 за посиланням https://tj.sputniknews.ru/world/20180202//pentagon-vlasti-afganistana-kontroliruyut-60-procentov-territorii.html), в країні розвивається інфраструктура, діють державні інститути (додаток 8 за посиланням https://ariananews.af/afghanistan-made-remarkable-progress-in-terms-of-capabilities-uk-ambassador/)

Разом з тим, зважаючи на європейську практику розгляду заяв про звернення громадян Афганістану щодо надання міжнародного захисту, можна відзначити тенденцію щодо появи все більшої кількості повернення заявників на Батьківщину, що пов'язано з покращенням безпекової ситуації у місці їхнього проживання (додаток 9 за посиланням https://www.dutchnews.nl/news/2018/03/despite-worrying-security-situation-afghanistan-is-safe-for-refugees-court-rules/ ).

Наразі можливо визначити позитивні тенденції у розвитку економіки Афганістану. Так, відповідно до ІКП Світовий банк затвердив пакет фінансування для Афганістану в розмірі 520 мільйонів доларів для проектів, спрямованих на розвиток економіки, створення критичної інфраструктури і підтримку афганських біженців, відправлених назад із Пакистану (додаток 10 за посиланням https://day.kyiv.ua/uk/news/140617-svitovyy-bank-vydilyv-pivmilyarda-dolariv-na-ekonomiku-afganistanu-ta-dopomogu), між Афганістаном та Туркменістаном підписано договір про будівництво нової лінії електропередач, яка пройде по території Туркменістану, Афганістану та Пакистану (додаток 11 за посиланням https://regnum.ru/news/2501036.html) тощо.

З урахуванням проведеного аналізу елемент неможливості заявниці повернутися до м. Кабул та факт небезпеки на території країни громадянської належності вважається неправдоподібним та не приймається територіальним підрозділом ДМС.

Численні розбіжності у твердженнях заявниці свідчать про те, що заявниця надавала неправдоподібну інформацію, що у свою чергу підриває довіру до особи з боку територіального підрозділу ДМС. Відповідно до Керівництва УВКБ ООН з процедур та критеріїв визначення статусу біженця від 01.12.2013 року: « 205. Поэтому процесс констатации и оценки фактов может быть обобщен следующим образом: а) Заявитель должен: i) Говорить правду и содействовать проверяющему в установлении фактов. ii) Стараться для подтверждения своих доводов представить все доказательства, которыми он располагает, и удовлетворительным образом объяснять отсутствие доказательств. Он должен, в случае необходимости, стараться представить дополнительные доказательства. iii) Предоставлять любую соответствующую информацию, касающуюся его самого и его прошлого, со всеми необходимыми подробностями для того, чтобы проверяющий смог приступить к установлению фактов. Он должен дать логически последовательные объяснения всем причинам, на которые он ссылается для подтверждения своего ходатайства о предоставлении ему статуса беженца, и должен отвечать на все поставленные вопросы.» (повний текст доступний за посиланням http://www.refworld.org.ru/docid/537f597c4.html).

Під час звернення за набуттям міжнародного захисту шукач захисту не навела обґрунтованої інформації, яка б вказувала на можливість її особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявниці додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Слід зауважити, у заявниці відсутні обґрунтовані побоювання зазнати смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання (арк. 10 протоколу співбесіди від 10.12.2018 року).

На підставі вищевикладеного, посадова особа відповідача вважала за необхідне, на підставі п. 6 ст. 8 зазначеного Закону відмовити громадянці Афганістану на установчі дані ОСОБА_1, ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до додатків до зазначеного висновку (т.1 а.с.143-148), відповідачем використані публікації з Інтернет-джерел від: б/д; 09.12.2016 року; 06.02.2017 року; 11.06.2017 року; 11.08.2017 року; 02.02.2018 року; 21.03.2018 року; 08.10.2018 року; 15.10.2018 року; 09.11.2018 року; 25.11.2018 року.

Наказом відповідача № 239 від 13 грудня 2018 року (т.1 а.с.149), відповідно до п.п. 4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року та п.п. 4.3, 4.4 Правил наказу МВС від 07.09.2011 р. № 649, приймаючи до уваги письмовий висновок провідного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту Васікової О.В., стосовно матеріалів особової справи № 2018OD0203:

- відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Афганістану ОСОБА_1, ОСОБА_1

Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 13.12.2018 року № 5/1-805 отримано позивачем 20.12.2018 року. (т.1 а.с.150-153)

Не погоджуючись з наказом відповідача № 239 від 13 грудня 2018 року, позивач звернувся до суду з вищенаведеними позовними вимогами.

Судом також встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2019 року по справі № 420/6629/18 (т.2 а.с.36-43), яке набрало законної сили 26.04.2019 року (т.2 а.с.44-47), зокрема:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 240 від 14.12.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану ОСОБА_7;

- зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану ОСОБА_7.

Згідно зі змістом вказаного рішення, ним встановлені такі обставини, зокрема:

- висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.12.2018 року відносно позивача містить інформацію про країну походження позивача, але в основному позитивну. Між тим, наявна інша загальновідома інформація про країну походження позивача та м. Кабул.

Інформація ІКП від:

- 06.09.2018 року в результаті вибуху під час змагань в одному зі спортивних клубів Кабула загинули 20 осіб, ще 70 осіб отримали поранення. Вибуховий пристрій привів у дію терорист-смертник (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4008118-pid-chas-vybukhu-v-sportklubi-kabula-zahynulo-20-osib);

- 20.11.2018 року під час релігійного заходу в Кабулі стався вибух, влаштований смертником. Унаслідок надзвичайної події загинуло щонайменше 50 людей, ще 80 осіб отримали поранення (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4034963-vybukh-u-kabuli-ponad-50-zahyblykh-80-poranenykh);

- 12.12.2018 року у результаті вибуху замінованого авто, яке мало намір протаранити конвой сил безпеки в західному передмісті афганської столиці Кабула, загинули 12 осіб. Про це повідомив місцевий ресурс Tolo News. Серед загиблих - чотири правоохоронці і вісім цивільних осіб, в тому числі дві жінки і двоє дітей. Також повідомляється про 12 поранених. Відповідальність за теракт взяли на себе терористи з Талібану. Раніше в ході сутичок в провінції на північному заході Афганістану Фар'яб загинули 23 людини. До цього бойовики руху Талібан напали на два сторожові пости афганської армії в провінції Герат - загинули 14 військових, ще 21 було захоплено в полон (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4042528-v-afhanistani-smertnyk-vrizavsia-v-konvoi-12-zhertv);

- 14.01.2019 року в столиці Афганістану Кабулі пролунав потужний вибух, в результаті якого загинули 4 людини, постраждали близько 44, включаючи 10 дітей. Згідно з повідомленням вибух стався в районі, де розташовані офіси зарубіжних громадських організацій, а також проживають іноземці. За попередніми даними, вибуховий пристрій був встановлений на вантажівці, в результаті вибуху пошкоджено декілька житлових будинків (повний текст: https://znaj.ua/world/203018-v-kabuli-progrimiv-potuzhniy-vibuh-bagato-zagiblih-postrazhdali-diti);

- 20.01.2019 року в Афганістані підклали бомбу в автомобіль губернатора провінції Логар Анвара Ішакзая. Через вибух загинуло 8 людей. Відповідальність за напад взяло на себе злочине угрупування «Талібан» (повний текст:://znaj.ua/world/204509-avtivku-gubernatora-pidirvali-nevidomi-bezlich-zagiblih-za-zhittya-poranenih-boryutsya-likari).

На виконання ухвали суду відповідачем також надано копії матеріалів особової справи позивача № 2018OD0203, розпочатої 29.11.2018 року. (т.1 а.с.32-191), яка містить, зокрема:

- Рекомендації від 13 грудня 2018 року по справі № 2018OD0203 - Коментар партнера УВКБ ООН Громадської організації «ДЕСЯТЕ КВІТНЯ» щодо справи громадянки Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3., відповідно до загального висновку по справі якого:

- згідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися;

- здійснивши аналіз справи 2018OD0203, можна зробити висновок, що у заявниці наявні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону. Крім того, заява не носить характер зловживання, і Заявниця раніше не зверталась за міжнародним захистом на території України;

- на основі викладеного, вважаю, за доцільне прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Афганістану ОСОБА_1, ОСОБА_1

Коментар підготовлений старшим правовим консультантом ГО «Десяте квітня» Воробйовою А.О. 13 грудня 2018 року, підписаний директором та скріплений печаткою організації.

На виконання ухвали суду позивачем суду надано лист від 31.01.2019 року та його неофіційний переклад, згідно зі змістом якого, цим листом Представництво Верховного Комісара ООН у справах біженців в Києві (УВКБ) засвідчує, що громадська організація «Десяте квітня» дійсно є виконавчим партнером УВКБ ООН, що передбачено наступними угодами про партнерство: UKR01/2019//000, що діє до 31 грудня 2019 року; UKR01/2019//000, що діє до 31 грудня 2019 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб'єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Частинами 1, 3 та 4 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Спірні правовідносини врегульовано законодавством (чинним та у редакції станом на момент виникнення відповідних правовідносин): Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), Конвенцією «Про статус біженців» від 28 липня 1951 року, приєднання до якої відбулось на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» від 10 січня 2002 року № 2942-III (далі - Конвенція), Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, приєднання до якого відбулось на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців» від 10 січня 2002 року № 2942-III (далі - Протокол), Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 року № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 5 жовтня 2011 року за № 1146/19884 (далі - Правила № 649).

Відповідно до п.п. 1, 13, 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Згідно зі ст. 1 Конвенції, у цій Конвенції термін «біженець» означає особу, яка:

1) вважалася біженцем згідно з угодами від 12 травня 1926 р. і 30 червня 1928 р. або згідно з конвенціями від 28 жовтня 1933 р. і 10 лютого 1938 р., Протоколом від 14 вересня 1939 р. або згідно зі Статутом Міжнародної організації у справах біженців;

постанови про відмову в праві вважатися біженцями, ухвалені Міжнародною організацією у справах біженців у період її діяльності, не перешкоджають тому, щоб статус біженця надавався особам, які задовольняють умовам, викладеним у пункті 2 цього розділу;

2) внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Протоколу для цілей цього Протоколу термін "біженець", за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів "в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року ..." та слів "... внаслідок таких подій" у статті 1 A (2).

З аналізу наведених норм вбачається, що поняття «біженець» включає чотири обов'язкові ознаки, а саме:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- неможливість або небажання користуватись захистом країни походження внаслідок таких побоювань;

- побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому суд вважає, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішує покинути країну і стати біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 5 статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Разом з цим, процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначається Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що затвердженні наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 05.11.2011 року за № 1146/19884.

Відповідно до п. 3.1 Правил № 649 у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: у разі відсутності підстав для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: а) забезпечує можливість для заявника особисто або за допомогою законного представника скласти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи у журналі реєстрації заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) ознайомлює заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами і обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; г) у разі потреби направляє заявника на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; ґ) заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; д) приймає від заявника на зберігання документи: національний паспорт або інший документ, який посвідчує особу заявника, а також документи, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що оформлюється розпискою; е) оформлює особову справу згідно з описом документів, що знаходяться в особовій справі заявника); є) долучає до справи по чотири фотокартки заявника та членів його сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, відомості про яких внесено до заяви, а також інші, передбачені Законом та цими Правилами, документи; ж) призначає дату та час співбесіди та повідомляє цю інформацію заявникові та його законному представникові (за наявності) під підпис в особовій справі; з) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно з п. 4.1 Правил № 649, під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 5.1 Правил № 649 після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу):

а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.

Співбесіда проводиться з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 та частинами третьою та четвертою статті 9 Закону.

У разі залучення перекладача, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, психолога і педагога для участі в співбесіді уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає зазначених осіб (перекладача, психолога і педагога) про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника.

Результати співбесіди оформлюються протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;

б) направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит (додаток 17) щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону;

в) у разі відсутності в заявника документів, що посвідчують особу, або якщо такі документи є фальшивими, направляє відповідні матеріали, а в разі необхідності - й заявника до органів Служби безпеки України з метою ідентифікації особи (додаток 18);

г) у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається (додаток 18);

ґ) в установленому порядку направляє заявника на медичне обстеження відповідним направленням (додаток 19);

д) долучає до особової справи заявника всі документи, підготовлені та отримані територіальним органом ДМС під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, включаючи результати медичного обстеження;

е) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).

Висновок складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди;

особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов'язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту;

є) формує особову справу заявника (пронумеровує всі документи, що долучені до справи, складає їх опис, прошиває справу).

Згідно з п. 5.2 Правил № 649 належним чином оформлена особова справа заявника разом з письмовим висновком територіального органу ДМС, доданими аудіофайлами співбесід (у разі наявності перекладача) повинна бути надіслана фельд'єгерським зв'язком до ДМС протягом трьох робочих днів з моменту затвердження письмового висновку територіальним органом ДМС, але не пізніше граничного строку розгляду заяви.

Строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути продовжено до трьох місяців керівником територіального органу ДМС за вмотивованим поданням уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС (додаток 21).

Згідно з п. 6.4 Правил № 649 у разі незгоди із мотивувальною частиною висновку територіального органу ДМС, який розглядав справу, або його пропозиціями Державна міграційна служба України із дотриманням положень підпункту "е" пункту 5.1 розділу цих Правил готує власний письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 22).

Зазначений висновок готується уповноваженою посадовою особою ДМС, яка вивчала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і здійснювала оцінку документів, що знаходяться в особовій справі заявника, погоджується керівником структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується керівником самостійного структурного підрозділу ДМС, до завдань якого належить реалізація державної політики у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 6.5 Правил № 649 за результатами здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС, який розглядав заяву, ДМС приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) (додаток 23). Строк прийняття зазначеного рішення може бути продовжено наказом ДМС, але не більш як до трьох місяців.

Неповнолітні члени сім'ї, внесені в заяву-анкету особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (щодо визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, висловлена письмова згода заявника в анкеті чи в заяві), зазначаються у рішенні про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як такі, що отримали захист в Україні.

У лівій частині першого аркуша рішення передбачається місце для фотокартки заявника або відцифрованого зображення його обличчя, яке може виконуватися способом принтерного друку.

Також, відповідно до ч. ч. 1, 7, 12 ст. 7 Закону № 3671-VI, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту:

реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та подані документи;

ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України;

заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім'єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник;

заповнює інші необхідні документи;

оформлює особову справу;

роз'яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги;

заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Крім того, суд зазначає, що згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Також, відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 року № 1 (із змінами і доповненнями), судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року (995_011) і Протоколом 1967 року (995_363) поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців ( 995_011 ), а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року (995_011) не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

На підставі вищенаведених вимог законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та встановлених в судом обставин, а саме:

Оскарженим наказом відповідача № 239 від 13 грудня 2018 року (т.1 а.с.149), відповідно до п.п. 4, 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року та п.п. 4.3, 4.4 Правил наказу МВС від 07.09.2011 р. № 649, приймаючи до уваги письмовий висновок провідного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту Васікової О.В., стосовно матеріалів особової справи № 2018OD0203: відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3

Відповідно до висновку про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13 грудня 2018 року, на підставі якого прийнято оскаржений наказ, складений, зокрема, з урахуванням актуальної ІКП.

Відповідно до додатків до зазначеного висновку, відповідачем використані публікації з Інтернет-джерел від: б/д; 09.12.2016 року; 06.02.2017 року; 11.06.2017 року; 11.08.2017 року; 02.02.2018 року; 21.03.2018 року; 08.10.2018 року; 15.10.2018 року; 09.11.2018 року; 25.11.2018 року.

Проте, по-перше, відповідно до вищезазначеного висновку територіальним підрозділом ДМС завдяки поясненням та наданим доказам приймаються наступні твердження заявниці: факт її освітньої діяльності, смерті чоловіка.

По-друге, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 5 лютого 2019 року по справі № 420/6629/18, яке набрало законної сили 26.04.2019 року, зокрема:

- визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 240 від 14.12.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану ОСОБА_7;

- зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану ОСОБА_7 - дочці позивача.

Згідно зі змістом вказаного рішення, ним встановлені такі обставини, зокрема:

- висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.12.2018 року відносно позивача містить інформацію про країну походження позивача, але в основному позитивну. Між тим, наявна інша загальновідома інформація про країну походження позивача та м. Кабул.

Інформація ІКП від:

- 06.09.2018 року в результаті вибуху під час змагань в одному зі спортивних клубів Кабула загинули 20 осіб, ще 70 осіб отримали поранення. Вибуховий пристрій привів у дію терорист-смертник (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4008118-pid-chas-vybukhu-v-sportklubi-kabula-zahynulo-20-osib);

- 20.11.2018 року під час релігійного заходу в Кабулі стався вибух, влаштований смертником. Унаслідок надзвичайної події загинуло щонайменше 50 людей, ще 80 осіб отримали поранення (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4034963-vybukh-u-kabuli-ponad-50-zahyblykh-80-poranenykh);

- 12.12.2018 року у результаті вибуху замінованого авто, яке мало намір протаранити конвой сил безпеки в західному передмісті афганської столиці Кабула, загинули 12 осіб. Про це повідомив місцевий ресурс Tolo News. Серед загиблих - чотири правоохоронці і вісім цивільних осіб, в тому числі дві жінки і двоє дітей. Також повідомляється про 12 поранених. Відповідальність за теракт взяли на себе терористи з Талібану. Раніше в ході сутичок в провінції на північному заході Афганістану Фар'яб загинули 23 людини. До цього бойовики руху Талібан напали на два сторожові пости афганської армії в провінції Герат - загинули 14 військових, ще 21 було захоплено в полон (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4042528-v-afhanistani-smertnyk-vrizavsia-v-konvoi-12-zhertv);.

- 14.01.2019 року в столиці Афганістану Кабулі пролунав потужний вибух, в результаті якого загинули 4 людини, постраждали близько 44, включаючи 10 дітей. Згідно з повідомленням вибух стався в районі, де розташовані офіси зарубіжних громадських організацій, а також проживають іноземці. За попередніми даними, вибуховий пристрій був встановлений на вантажівці, в результаті вибуху пошкоджено декілька житлових будинків (повний текст: https://znaj.ua/world/203018-v-kabuli-progrimiv-potuzhniy-vibuh-bagato-zagiblih-postrazhdali-diti);

- 20.01.2019 року в Афганістані підклали бомбу в автомобіль губернатора провінції Логар Анвара Ішакзая. Через вибух загинуло 8 людей. Відповідальність за напад взяло на себе злочине угрупування «Талібан» (повний текст:://znaj.ua/world/204509-avtivku-gubernatora-pidirvali-nevidomi-bezlich-zagiblih-za-zhittya-poranenih-boryutsya-likari).

Згідно з ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, прийнятою на п'ятій сесії Верховної Ради України 28 червня 1996 року, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Частинами 1, 3 та 4 статті 78 КАС України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, з встановленого вбачається, що станом на дату прийняття оскарженого наказу та складання висновку, на підставі якого прийнято оскаржений наказ (13 грудня 2018 року), відповідачем:

- враховано неактуальну ІКП, а саме від: б/д; 09.12.2016 року; 06.02.2017 року; 11.06.2017 року; 11.08.2017 року; 02.02.2018 року; 21.03.2018 року;

- не враховано іншу загальновідому інформацію про країну походження позивача та м. Кабул, зокрема від: 06.09.2018 року (https://ua.korrespondent.net/world/4008118-pid-chas-vybukhu-v-sportklubi-kabula-zahynulo-20-osib); 20.11.2018 року (https://ua.korrespondent.net/world/4034963-vybukh-u-kabuli-ponad-50-zahyblykh-80-poranenykh); 12.12.2018 року (https://ua.korrespondent.net/world/4042528-v-afhanistani-smertnyk-vrizavsia-v-konvoi-12-zhertv) тощо та

- врахована ІКП не відповідає ІКП від: 14.01.2019 року (https://znaj.ua/world/203018-v-kabuli-progrimiv-potuzhniy-vibuh-bagato-zagiblih-postrazhdali-diti); 20.01.2019 року (https://znaj.ua/world/204509-avtivku-gubernatora-pidirvali-nevidomi-bezlich-zagiblih-za-zhittya-poranenih-boryutsya-likari) тощо.

По-третє, згідно з Рекомендаціями від 13 грудня 2018 року по справі № 2018OD0203 - Коментарем партнера УВКБ ООН Громадської організації «ДЕСЯТЕ КВІТНЯ» щодо справи громадянки Афганістану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3., який є в матеріалах справи позивача, зокрема відповідно до загального висновку по справі:

- здійснивши аналіз справи 2018OD0203, можна зробити висновок, що у заявниці наявні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону. Крім того, заява не носить характер зловживання, і заявниця раніше не зверталась за міжнародним захистом на території України;

- на основі викладеного, за доцільне прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3

Коментар підготовлений старшим правовим консультантом ГО «Десяте квітня» Воробйовою А.О. 13 грудня 2018 року, підписаний директором та скріплений печаткою організації.

На виконання ухвали суду позивачем суду надано лист від 31.01.2019 року та його неофіційний переклад, згідно зі змістом якого, цим листом Представництво Верховного Комісара ООН у справах біженців в Києві (УВКБ) засвідчує, що громадська організація «Десяте квітня» дійсно є виконавчим партнером УВКБ ООН, що передбачено наступними угодами про партнерство: UKR01/2019//000, що діє до 31 грудня 2019 року; UKR01/2019//000, що діє до 31 грудня 2019 року.

При цьому слід зазначити, що жодних доводів щодо підстав неврахування Рекомендацій від 13 грудня 2018 року по справі № 2018OD0203 - Коментаря партнера УВКБ ООН Громадської організації «ДЕСЯТЕ КВІТНЯ» відповідачем не наведено.

За сукупністю встановлених судом обставин, суд вважає, що висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13 грудня 2018 року, на підставі якого прийнято оскаржений наказ, не містить достатніх та переконливих підстав для: відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; висновків, що заява позивача є очевидно необґрунтованою тощо.

Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, сторонами суду не наведено та не надано.

При цьому слід зазначити, що рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р.).

Однак, ст. 6 п. 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін (див. п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р.), відповідно

суд дійшов висновків, що:

- на виконання вимог ч. 2 ст. 77 КАС України відповідачем не доказана правомірність оскарженого позивачем наказу;

- оскаржений позивачем наказ № 239 від 13 грудня 2018 року прийнятий відповідачем: не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; недобросовісно; нерозсудливо; непропорційно, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, тому він є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, щодо похідної вимоги позивача про зобов'язання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, щодо позивача, - слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, діяльність органів державної влади регулюють закони та підзаконні акти, які дають суб'єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями.

Як вбачається зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо виконання дискреційних повноважень адміністративними органами від 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, наділений дискреційними повноваженнями, тобто повноваженнями з певним ступенем свободи адміністративного органу при прийнятті рішення, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. А суди не мають право втручатися в дискреційні функції органів владних повноважень. Завдання правосуддя полягає в гарантуванні дотримання вимог права та контролю за легітимністю прийняття рішень.

Вищенаведеними положеннями, зокрема, Закону № 3671-VI та Правил № 649, на які також посилається відповідач, саме відповідач наділений повноваженнями щодо вирішення питання щодо оформлення / відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тощо.

Відповідно до п.п. 3, 4, 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб'єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов'язує суб'єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Отже, виходячи із встановлених судом обставин, керуючись ч. 2 ст. 9, абз. 2 ч. 4 ст. 245 КАС України, для ефективного захисту прав та інтересів позивача у спірних публічно-правових відносинах від порушень з боку відповідача, суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача вирішити питання, щодо яких позивач звернувся з заявою № 211 від 29.11.2018 року, з урахуванням їх правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, відповідно підстав для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, немає.

Керуючись ст.ст. 194, 205, 241-246, 250, 255, 295 та Перехідними положеннями КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (місцезнаходження: вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65014; ідентифікаційний код юридичної особи: 37811384) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 239 від 13 грудня 2018 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області вирішити питання, щодо яких громадянка Афганістану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, звернулась з заявою № 211 від 29.11.2018 року, з урахуванням їх правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційні скарги на рішення суду подаються учасниками справи до або через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В повному обсязі рішення складено 12 вересня 2019 року.

Суддя М.Г. Цховребова

.