Справа № 140/2938/19
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року ЛуцькСправа № 140/2938/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання Новак Л.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Михаліка М.В.,

розглянувши в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДФС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) за єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08 серпня 2019 року № Ф-9761-55 на суму 23 785 грн 08 коп.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 21 вересня 2019 року отримав спірну вимогу, якою його зобов`язано сплатити 23 785 грн 08 коп. боргу з єдиного внеску. Позивач не погоджується із оскаржуваною вимогою та вважає її протиправною, такою, що винесена не в порядку, не у спосіб та поза межами повноважень відповідача. Також зазначив, що згідно з положеннями Закону України від 08 липня 2010 року №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464-VI) він є застрахованою особою, тобто фізичною особою, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок. Позивач вказує, що з 14 квітня 2015 року був прийнятий на посаду комплектувальника проводів у ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ», з 27 квітня 2015 переведений на посаду оператора верстатів з програмним керуванням, де і працює по даний час, що є його основним місцем роботи та відповідно перебуває у трудових відносинах із вказаним товариством. Із отриманої заробітної плати роботодавцем, у строки встановлені законодавством систематично нараховуються та сплачуються єдиний соціальний внесок і податок на доходи фізичних осіб.

Також вказує, що в усній розмові із представниками відповідача ним з`ясовано, що сума заборгованості, визначена в оскаржуваній вимозі, могла бути нарахована йому як особі, що здійснює підприємницьку діяльність з 28 вересня 2011 року. Однак ним будь-яка підприємницька діяльність з 2012 року не здійснюється, жодні дії, які б могли свідчити про зворотне ним не вчинялися. Крім того, інформація щодо перебування позивача на податковому обліку як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування також відсутня. Зазначає, що в оскаржуваній вимозі не визначено ні підстави нарахування боргу (недоїмки), ні періоду, за який здійснено таке нарахування. Вважає, що такі дії свідчать не лише про порушення відповідачем правил, що регулюють порядок нарахування єдиного внеску, а й принципу юридичної визначеності, що додатково свідчить про протиправність оскаржуваної вимоги.

З наведених підстав позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою від 04 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та її розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС України).

У відзиві на позов відповідач позовні вимоги заперечує. В обґрунтування своєї позиції вказав, що з 01 січня 2017 року набув чинності Закон України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким внесені зміни до Закону №2464-VI. Відповідно до вказаних змін фізичні особи-підприємці та самозайняті особи, які не одержують доходи, зобов`язані сплачувати єдиний соціальний внесок, мінімальний розмір якого з 01 січня 2017 року становить 704,00 грн., з 01 січня 2018 року 819,06 грн., з 01 січня 2019 року 918,06 грн.

ГУ ДФС у Волинській області на підставі статті 25 Закону №2464-VI та даних Автоматизованої інформаційної системи «Податковий блок», ОСОБА_1 була надіслана податкова вимога. Згідно інтегрованої картки платника податків позивачу нараховано єдиний соціальний внесок (далі - ЄСВ) за наступні періоди: 09 лютого 2018 року нараховано у сумі 8448 грн 00 коп. (за 2017 рік); 19 квітня 2018 року нараховано у сумі 2457 грн 18 коп. (за І квартал 2018 року); 19 липня 2018 року нараховано у сумі 2457 грн 18 коп. (за II квартал 2018 року); 19 жовтня 2018 року нараховано у сумі 2457 грн 18 коп. (за III квартал 2018 року); 21 січня 2019 року нараховано у сумі 2457 грн 18 коп. (за IV квартал 2018 року); 19 квітня 2019 року нараховано у сумі 2754 грн 18 коп. (за І квартал 2019 року); 19 липня 2019 року нараховано у сумі 2754 грн 18 коп. (за ІІ квартал 2019 року).

Зазначає, що сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Наголошує, що підприємницьку діяльність позивачем припинено 24 вересня 2019 року.

Вказує, що в розумінні Закону №2464-VI фізичні особи-підприємці та роботодавці (у тому числі і підприємства, які виплачують заробітну плату) розглядаються як окремі платники єдиного внеску. Фізичні особи-підприємці, які одночасно є найманими працівниками підприємства, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання звітності за себе як фізичні особи - підприємці. Крім того, право на звільнення від сплати єдиного внеску у 2017-2018 роках за себе мали фізичні особи-підприємці, за умови, що вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями чинним законодавством не передбачено. Враховуючи наведене, у позивача відсутні підстави для звільнення від сплати єдиного внеску.

З наведених підстав відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ухвали суду від 24 жовтня 2019 року розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання у справі було призначено на 10:30 08 листопада 2019 року.

Ухвалою від 25 листопада 2019 року замінено в даній справі відповідача ГУ ДФС у Волинській області на правонаступника Головне управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС у Волинській області, відповідач).

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у позові, та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві, просив у його задоволенні відмовити повністю.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази, письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 28 вересня 2011 року по від 24 вересня 2019 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичний осіб-підприємців (а.с.18, 35).

Крім того, як слідує із копії трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 з 08 жовтня 2012 року по 18 лютого 2013 року працював на ТОВ «Західний Рітейл», а з 14 квітня 2015 року по теперішній час працює на ТзОВ «Кромберг енд Шуберт Україна» (12-14).

08 серпня 2019 року ГУ ДФС у Волинській області сформовано ОСОБА_1 вимогу № Ф-9761-55 про сплату боргу (недоїмки) станом на 31 липня 2019 року у сумі 23785 грн 08 коп. відповідно до статті 25 Закону №2464-VI та даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.8).

Позивач, вважаючи зазначену вимогу протиправною, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори у порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI (далі Закон №2464-VI).

Так, пункт 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI визначає, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені з урахуванням норм законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством чи за цивільно-правовими договорами.

Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої статті 7 Закону №2464-VI).

Також платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

З 01 січня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ, яким внесені зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Так, пункт 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI із внесеними змінами передбачає, що єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Як визначено пунктом 2 частини першої цієї частини, базою нарахування єдиного внеску, зокрема, для фізичних осіб-підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Таким чином, з наведеного слідує, що фізичні особи-підприємці, у тому числі і ті, які є одночасно найманими працівниками, не залежно від отриманого доходу, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе, як фізичної особи-підприємця. Сплата єдиного соціального внеску у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу-підприємця, який працює найманим працівником у юридичній особі, сплата єдиного соціального внеску здійснюється роботодавцем (утримань єдиного внеску із заробітної плати немає), а фізична особа-підприємець платить за себе єдиний внесок лише згідно бази нарахування внеску для фізичної особи-підприємця.

Водночас, відповідно до частини дев`ятої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Як вбачається із даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичний осіб-підприємців та громадських формувань, позивачем припинено підприємницьку діяльність лише 24 вересня 2019 року, отже і статусу платника єдиного внеску позивач позбавлений з 24 вересня 2019 року, а відтак позивач до 24 вересня 2019 року зобов`язаний був сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування незалежно від отриманого доходу.

Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Згідно із пунктом 5 частини першої статті 1 Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Мінімальний внесок у 2017 році становив 704 грн 00 коп. на місяць (3200 грн. х 22%, де 3200 грн. - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2017 року, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року №1801-VIII).

Мінімальний внесок у 2018 році становив 819 грн 06 коп. на місяць (3723 грн. х 22%, де 3723 грн. - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2018 року, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року №2246-VIII).

Мінімальний внесок у 2019 році становив 918 грн 06 коп. на місяць (4173 грн. х 22%, де 4173 грн. - розмір мінімальної заробітної плати станом на 01 січня 2019 року, встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік» 23 листопада 2018 року № 2629-VIII).

Відповідно до абзаців 3, 5 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи.

Судом з інтегрованої картки платника податків встановлено, що позивачу у автоматичному режимі здійснено нарахування єдиного внеску за наступні періоди: 09 лютого 2018 року у сумі 8448 грн 00 коп. (за 2017 рік); 19 квітня 2018 року у сумі 2457 грн 18 коп. (за І квартал 2018 року); 19 липня 2018 року у сумі 2457 грн 18 коп. (за II квартал 2018 року); 19 жовтня 2018 року у сумі 2457 грн 18 коп. (за III квартал 2018 року); 21 січня 2019 року у сумі 2457 грн 18 коп. (за IV квартал 2018 року); 19 квітня 2019 року у сумі 2754 грн 18 коп. (за І квартал 2019 року); 19 липня 2019 року у сумі 2754 грн 18 коп. (за ІІ квартал 2019 року) (а.с.28-30).

Відповідно до пункту 6 статті 1 Закону №2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно із пунктами 3, 4 розділу VІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №449 від 20 квітня 2015 року, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень, за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Частиною четвертою статті 25 Закону №2464-VI передбачено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

У зв`язку із несплатою ОСОБА_1 єдиного внеску за 2017 2018 роки та два квартали 2019 року у загальній сумі 23785 грн 08 коп. ГУ ДФС у Волинській області сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 08 серпня 2019 року № Ф-9761-55.

При цьому, вищезазначеною вимогою не здійснювалося жодних нарахувань грошового зобов`язання по єдиному внеску, натоміть вона лише містила вимогу до платника сплатити загальну суму боргу по єдиному внеску, який на момент її винесення уже рахувався в інтегрованій картці платника.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2013 року № 755-IV (далі Закон України № 755-IV) єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань (далі - ЄДР) створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з ЄДР.

Статус документів та відомостей, внесених до ЄДР передбачений статтею 10 Закону України № 755-IV. Якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до ЄДР, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою стороною.

Таким чином, взяття та зняття з обліку платників податків контролюючими органами здійснюється за принципом організаційної єдності реєстраційних процедур, що проводяться державними реєстраторами. Обмін відомостями (запитами) про здійснення дій з державної реєстрації та взяття на облік (зняття з обліку) юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців здійснюється у порядку інформаційної взаємодії між ЄДР.

Контролюючий орган, при надісланні податкової вимоги від 08 серпня 2019 року № Ф-9761-55 керувався офіційною інформацією з ЄДР, оскільки скаржник був фізичною особою - підприємцем (з 28 вересня 2011 року).

Суд критично оцінює посилання позивача у обґрунтування протиправності оскаржуваної вимоги на те, що він перебуває у трудових відносинах з 14 квітня 2015 року та з 2012 року фактично підприємницьку діяльність не здійснює, оскільки перебування позивача у трудових відносинах, а також фактичне не здійснення ним підприємницької діяльності не звільняє його від обов`язку сплати єдиного внеску як фізичною особою - підприємцем, позаяк позивач в розумінні законодавства, що регулює сплату єдиного внеску, є одночасно застрахованою особою та платником цього внеску. Законодавством не передбачено пільг зі сплати єдиного внеску для фізичних осіб - підприємців, які одночасно перебувають у трудових відносинах.

На думку суду, фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичної особи - підприємця, а сплата єдиного соціального внеску у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу - підприємця, яка працює найманим працівником у юридичної особи, сплачує роботодавець.

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 08 серпня 2019 року № Ф-9761-55 на суму 23785 грн 08 коп. прийнята відповідачем за наявності для цього підстав, у межах своїх повноважень та у законний спосіб, у зв`язку із чим позовні вимоги про визнання протиправною та скасування вказаної вимоги до задоволення не підлягають.

Крім того, оскільки судом відмовлено у задоволенні позову, сплачений при поданні позову судовий збір в розмірі 768 грн 40 коп. не підлягає стягненню з відповідача та залишається за позивачем.

Керуючись статтями 139, 243-246, 250, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Я. Ксензюк

Повний текст рішення складено 29 листопада 2019 року.