Справа № 640/5486/19
Суддя: Оксененко Олег Миколайович
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5486/19 Суддя 1-ої інстанції: Амельохін В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Оксененка О.М.,

суддів Лічевецького І.О.,

Мельничука В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Деражвної міграційної служби у місті Києві та Київській області, в якому просив: визнати протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо внесення подання про позбавлення позивача статусу біженця та визнати протиправним і скасувати рішення від 28.03.2019 № 101-19 про позбавлення позивача статусу біженця.

Позов обґрунтовано протиправністю прийняття оскаржуваного рішення та протиправними діями Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області щодо внесення подання про позбавлення позивача статусу біженця.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо внесення подання від 27.03.2019 про позбавлення громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 статусу біженця.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 28.03.2019 № 101-19 про позбавлення статусу біженця.

В апеляційній скарзі Державна міграційна служба України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що достатніми підставами для подання територіального органу ДМС про втрату чи позбавлення статусу біженця та додаткового захисту, зокрема, є: надходження до територіального органу ДМС клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади про втрату особою статусу біженця або додаткового захисту.

Оскільки на адресу Державної міграційної служби України надійшло подання Департаменту наркозлочинності Національної поліції України від 27.03.2019 № 664/01/40-2019, в якому повідомлялось про те, що діяльність позивача може становити загрозу громадському порядку та здоров`ю населення України, вказане стало підставою для прийняття рішення про позбавлення останнього статусу біженця.

Крім того, апелянт звертає увагу, що Державна міграційна служба України приймала рішення на підставі клопотання Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 24.12.2017 №14/3/2-27529; подання Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 23.03.2018; та листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства від 23.01.2018 № 8.5-2013/8-18.

У вказаних листах та поданнях було зазначено, що згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу станом на 17 листопада 2017 року громадянин Білорусії ОСОБА_1 , значиться у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до Республіки Білорусь за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 285, частиною першою статті 14, частиною четвертою статті 328 Кримінального кодексу Республіки Білорусь.

Відтак, оскаржуване рішення прийнято обґрунтовано на підставі наявної у відповідача інформації про те, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем наголошено на тому, що Окружним адміністративним судом міста Києва під час ухвалення рішення вірно застосовано норми матеріального права, якими регламентовано нормативне закріплення процедури вирішення питання про позбавлення статусу біженця.

Крім того, позивач зазначає, що він до кримінальної відповідальності на території України не притягався, підозри у вчиненні будь-якого залочину ОСОБА_1 на території України оголошено не було, що свідчить про незаконність оскаржуваного рішення Державної міграційної служби щодо позбавлення ОСОБА_1 статусу біженця.

Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Державної міграційної служби України «Про позбавлення позивача статусу біженця від 20 квітня 2018 року №135-18» відповідно до частин п`ятої та чотирнадцятої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та підпункту «б» пункту 7.7 розділу VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року №649, позбавлено ОСОБА_1 статусу біженця у зв`язку із тим, що він займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України (а.с. 109-110).

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач оскаржив його до суду.

Так, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2018 у справі №826/8764/18 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України про позбавлення статусу біженця від 20 квітня 2018 року №135-18. Стягнуто на користь Громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України (а.с. 19-26).

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2018 скасовано в частині стягнення на користь позивача понесених ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2018 залишено без змін (а.с. 136-138).

Постановою Верховного Суду від 06.08.2019 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2018 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.03.2019 залишено без змін.

В наступному, рішенням ДМС України «Про позбавлення позивача статусу біженця від 28 березня 2019 року №101-19» відповідно до частин п`ятої та чотирнадцятої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та підпункту «б» пункту 7.7 розділу VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року № 649, позбавлено ОСОБА_1 статусу біженця у зв`язку із тим, що він займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України (а.с. 142-143).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що процедура позбавлення позивача статусу біженця ініційовано Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області у зв`язку з надходженням листа ДМС від 27.03.2019 №8.5-2422/2-19 про проведення процедурних заходів щодо припинення стосовно вказаної особи статусу біженця, до якого надавалось подання Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України від 27.03.2019 № 664/01/40-2019 щодо позбавлення статусу біженця громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 (а.с. 139).

Як наслідок, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області винесено подання від 27.03.2019, в якому зазначалось наступне.

З матеріалів особової справи №2017KYIV0025 ОСОБА_1 вбачається, що 03 січня 2018 року на адресу ДМС надійшло клопотання Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 24.12.2017 № 14/3/2-27529 щодо позбавлення статусу біженця громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 .

Вказане клопотання було обґрунтовано тим, що за результатами розгляду подання Управління від 23 березня 2018 року та матеріалів справи № 2017КYIV0025 встановлено, що позивач згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу перебуває у міжнародному розшуку на підставі виявлених фактів організації ним міжнародного наркотрафіку важких наркотиків; за захистом в Україні позивач звернувся з метою уникнення кримінальної відповідальності, надавши при цьому підроблені документи.

Як слідує з надісланих матеріалів ГУБКОЗ СБУ, зазначена діяльність ОСОБА_1 може становити загрозу національній безпеці, громадському порядку та здоров`ю населення України. У результаті аналізу витягів з обліків Генерального секретаріату Інтерполу ДМС України встановлено, що підставою для оголошення Республікою Білорусь ОСОБА_1 у міжнародний розшук з 2014 року стало обвинувачення його у здійсненні злочинів, пов`язаних із незаконним обігом наркотиків, а саме: у 2009 році позивач зі своїми співучасниками став членом організованої групи, яка входила до складу міжнародної організованої злочинної групи, створеної у 2008 році для отримання прибутку від незаконного обігу наркотиків в Росії, Таджикистані, Казахстані та Білорусі.

З 26 квітня 2010 року до 02 травня 2010 року позивач та його співучасники закупили в Росії особливо небезпечний наркотик - героїн з наміром транспортувати, зберігати та перепродавати його в Білорусі незаконно. Так, у квітні 2010 року ОСОБА_1 організував покупку не менше 46 кг героїну в Росії (Омськ), але його співучасникам не вдалося транспортувати наркотики до Білорусі, оскільки вони були затримані російською міліцією 27 квітня 2010 року та 46 673,5 г героїну вилучено.

У серпні 2010 року позивач також організував покупку не менше 27,5 кг героїну в Росії (Перм) для транспортування наркотиків до Білорусі автотранспортом для перепродажу, але 08 вересня 2010 року білоруська міліція зупинила машину на шосе у Вітебській області (Республіка Білорусь) та вилучила 27 775,3 г героїну.

Не погоджуючись з рішенням від 28 березня 2019 року № 101-19 та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення від 28.03.2019 № 101-19 прийнято на тій самій підставі, що й рішення від 20.04.2018 № 135-18 про позбавлення статусу біженця, яке було скасовано у судовому порядку, втім, за відсутності будь-яких доказів, які свідчать про те, що позивач займається діяльністю, яка становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України, відтак оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Крім того, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що ДМС України до вирішення питання про позбавлення позивача статусу біженця звертався із відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо позивача, вказане свідчить протиправність дій Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо внесення подання про позбавлення позивача статусу біженця, та винесення відповідного рішення від 28.03.2019 № 101-19.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з положеннями п. 1 ст. 1 цього Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 частини першої ст.1 наведеного Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як свідчать матеріали справи, рішенням ДМС України про визнання біженцем від 18 вересня 2017 року №366-17 ОСОБА_1 визнано біженцем (а.с. 88).

При цьому, правові підстави і порядок розгляду питання щодо втрати і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також порядок прийняття відповідного рішення з таких питань і наслідки прийняття такого рішення визначені в статті 11 Закону № 3671-VI.

За правилами частини п`ятої статті 11 Закону №3671-VI особа позбавляється статусу біженця або додаткового захисту, якщо вона займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Частиною сьомою статті 11 Закону №3671-VI передбачено, що підставою для подання центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, про позбавлення статусу біженця або додаткового захисту може бути клопотання органу Служби безпеки України, іншого органу державної влади.

У відповідності до частини восьмої вказаної статті уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Згідно частини дев`ятої ст. 11 Закону №3671-VI, у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.

Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців (частина десята статті 11 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 11 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, потреби в установленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи, стосовно якої вирішується питання про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною чотирнадцятою статті 11 Закону № 3671-VI передбачено, що на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до частини шістнадцятої статті 11 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз`ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними.

Таким чином, рішення про втрату статусу біженця повинно прийматись центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (Державною міграційною службою України), на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів.

Як свідчать матеріали справи, рішенням Державної міграційної служби України «Про позбавлення позивача статусу біженця від 28 березня 2019 року № 101-19» відповідно до частин п`ятої та чотирнадцятої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та підпункту «б» пункту 7.7 розділу VII Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07 вересня 2011 року № 649, позбавлено ОСОБА_1 статусу біженця у зв`язку із тим, що він займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України (а.с. 142-143).

Підставою для прийняття вказаного рішення слугувало клопотання Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 24 грудня 2017 року № 14/3/2-27529, подання Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 23 березня 2018 року; подання Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України від 27.03.2019 № 664/01/40-2019 про позбавлення статусу біженця.

Крім того, обґрунтовуючи необхідність позбавлення позивача статусу біженця Державна міграційна служба України у вказаному рішенні послалась на:

- клопотання Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 24 грудня 2017 року № 14/3/2-27529, у якому вказано, що згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу перебуває у міжнародному розшуку на підставі виявлених фактів організації ним міжнародного наркотрафіку «героїну» в особливо великих розмірах, що може становити загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України; за наявними даними ОСОБА_1 з метою уникнення кримінальної відповідальності шляхом використанням підроблених документів, в поточному році отримав статус біженця, з урахуванням чого вбачається за доцільне розглянути питання щодо позбавлення позивача статусу біженця;

- лист Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства від 23 січня 2018 року №8.5-2013/8-18, у якому зазначено про клопотання Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України від 24 грудня 2017 року №14/3/2-27529;

- подання Управління Державної міграційної служби України в Київській області від 23 березня 2018 року про позбавлення статусу біженця;

- лист ДМС України від 27.03.2019 № 8.5-2422/2-19 про проведення процедурних заходів щодо позбавлення позивача статусу біженця, яким надіслано подання Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України від 27.03.2019 № 664/01/40-2019 щодо позбавлення статусу біженця громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 ;

- інформацію Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України, згідно з якою громадянин Білорусії ОСОБА_1 з 2013 року значиться у міжнародному розшуку з метою арешту та подальшої екстрадиції до Республіки Білорусь за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 285, частиною першою статті 14, частиною четвертою статті 328 Кримінального кодексу Республіки Білорусь.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, вказані документи не є доказами, які підтверджують, що ОСОБА_1 на момент прийняття оскаржуваного рішення займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Знаходження позивача у міжнародному розшуку автоматично не свідчить про здійснення ним діяльності, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Крім того, Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області не доведено належними та допустимими доказами, що ймовірна причетність позивача до організації міжнародного наркотрафіку у 2010 році на території інших країн, становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

У свою чергу, Державна міграційна служба України, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок доказування, не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що позивач займається діяльністю, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

При цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які вироки суду, які набрали законної сили, про визнання позивача винним у вчиненні діяння, яке можна вважати таким, що становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Вказані обставини також були встановлені судами під час розгляду справи №826/8764/18, за результатами розгляду якої було визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України про позбавлення статусу біженця від 20 квітня 2018 року №135-18.

Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У той же час, апелянтом не надано доказів, які б свідчили, що ДМС України до вирішення питання про позбавлення позивача статусу біженця у 2019 році зверталось із відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо ОСОБА_1 .

Наведена ДМС України у апеляційній скарзі інформація щодо необхідності позбавлення статусу біженця у позивача згідно даних від Служби Безпеки України не підтверджується документально.

Після прийняття судового рішення у справі №826/8764/18 апелянтом додано лише лист ДМС України від 27.03.2019 №8.5-2422/2-19 про проведення процедурних заходів щодо позбавлення позивача статусу біженця, яким надіслано подання Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України від 27.03.2019 №664/01/40-2019.

З вказаного подання Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України вбачається, що Департамент повідомив ДМС України, що за час перебування позивача на території України до підрозділів Національної поліції України надходили непоодинокі фактичні дані про причетність останнього до організації та координації каналів міжнародного постачання наркотичних засобів на територію нашої держави.

Крім того, Національною поліцією України, у рамках міжнародного співробітництва, від правоохоронних органів Білоруської сторони отримано інформацію про причетність ОСОБА_1 до утворення на території Чернігівської області організованого злочинного угруповання, члени якого причетні до функціонування на території держави потужної підпільної нарколабораторії з виготовлення наркотичного засобу «метадон». Зазначене угруповання, до складу якого входили виключно громадяни Республіки Білорусь, здійснювало свою незаконну діяльність на території України з серпня 2017 року.

За час перебування позивача у Чернігівському слідчому ізоляторі, підрозділами протидії наркозлочинності Національної поліції України отримано оперативну інформацію про координаційну роль ОСОБА_1 у здійсненні контрабандного переміщення з Республіки Білорусь через державний кордон України особливо небезпечного засобу «героїн».

Втім, доказів на підтвердження обставин, викладених в поданні Департаменту протидії наркозлочинності Національної поліції України від 27.03.2019 №664/01/40-2019 апелянтом ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції надано не було.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, рішення від 28.03.2019 №101-19 прийнято на тій самій підставі, що й рішення від 20.04.2018 №135-18 про позбавлення статусу біженця, однак, у даному випадку без проведення процедури щодо позбавлення особи статусу біженця та, як і раніше, за відсутності будь-яких доказів, які свідчать про те, що позивач займається діяльністю, яка становить загрозу національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю населення України.

Згідно із частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на прецедентну практику Європейського Суду з прав людини, який у рішенні у справі «Ljatifi v. the former Yugoslav Repablic of Macedonia» вказав, що навіть у випадку, коли справа стосується національної безпеки, концепція законності та верховенства права в демократичному суспільстві вимагають, щоб заходи з депортації, які впливають на фундаментальні права людини, були предметом змагального провадження в незалежному органі або суді, який має повноваження ефективно перевірити підстави депортації та відповідні докази, якщо необхідно, з відповідними процесуальними обмеженнями у випадку наявності інформації з обмеженим доступом. Особа повинна мати можливість оскаржити твердження державного органу про ризик для національної безпеки. Хоча оцінка державного органу того, у чому саме полягає загроза для національної безпеки, об`єктивно має значну вагу, незалежний орган або суд повинен мати можливість реагувати в справах, у яких застосування цієї концепції не ґрунтується на відповідних фактах або виявляє тлумачення «національної безпеки», що суперечить закону або загальноприйнятому значенню і є свавільним.

За наведених обставин, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що позбавлення позивача статусу біженця здійснено за відсутності підстав, визначених Законом №3671-VI, а тому протиправно, що є наслідком скасування рішення ДМС України про позбавлення статусу біженця від 28.03.2019 №101-19.

Крім того, підставою внесення Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області подання про позбавлення позивача статусу біженця був лише лист ДМС від 27.03.2019 №8.5-2422/2-19 та особова справа позивача №2017КYIV0025, однак жодних додатків, які підтверджують інформацію, зазначену в такому поданні Департаментом надано не було.

Таких доказів не було надано відповідачами і під час розгляду адміністративної справи №640/5486/19.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність дій Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо внесення подання про позбавлення позивача статусу біженця.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Оксененко

Судді І.О. Лічевецький

В.П. Мельничук