Справа № 360/2809/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року справа №360/2809/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Гаврищук Т.Г., Гайдара А.В., за участю секретаря судового засідання Тішевського В.В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Резниченко Ю.М., діючої за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року (головуючий суддя І інстанції Тихонов І.В.), складене в повному обсязі 16 вересня 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, у справі № 360/2809/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

02 липня 2019 року позивач, ОСОБА_1 звернулась до Луганського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Луганській області про:

- визнання протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) № Ф-51355-51 від 22 травня 2019 року на суму 8 448,00 грн.;

- визнання протиправними дії відповідача щодо не зарахування сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з січня 2018 року по березень 2019 року;

- зобов`язання відповідача зарахувати позивачу сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2019 року у загальній сумі 12 582 гривні 90 коп., з яких за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 зарахувати суму 819,06 грн. щомісячно, за період з 01.01.2019 по 31.03.2019 зарахувати 918,06 грн. щомісячно (а.с. 4-8).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року позовні вимоги задоволені. Визнано протиправною та скасувано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Луганській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-51355-51 від 22 травня 2019 року на суму 8 448,00 грн. Визнано протиправними дії Головного управління ДФС у Луганській області щодо не зарахування ОСОБА_1 сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з січня 2018 року по березень 2019 року. Зобов`язано Головне управління ДФС у Луганській області зарахувати ОСОБА_1 сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2019 року у загальній сумі 12 582 гривні 90 коп., з яких за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 зарахувати суму 819,06 грн. щомісячно, за період з 01.01.2019 по 31.03.2019 зарахувати 918,06 грн. щомісячно (а.с. 70-73).

Не погодившись із судовим рішенням, Головне управління ДФС у Луганській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що ОСОБА_1 є особою, яка провадить незалежну професійну діяльність з 28.08.2012,оскільки 16.08.2012 року зареєстрована кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Луганської області як самозайнята особа .

Позивач є платником єдиного внеску та несе обов`язки з нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску в установлені строки та в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464 для платників, зазначених у п. 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч. 1 ст. 4 цього Закону єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

ОСОБА_1 було нараховано єдиний внесок в інтегрованій картці платника в автоматичному режимі: 1 кв. 2018 року - 2457,18 грн., строк сплати якого настав 19.04.2018; - 2017 рік - 8448 грн., строк сплати якого настав 02.05.2018; - 2 кв. 2018 року -2457,18 грн., строк сплати якого настав 19.07.2018; 3 кв. 2018 року - 2457,18 грн., строк сплати якого настав 19.10.2018; 4 кв. 2018 року - 2457,18 грн., строк сплати якого настав 21.01.2019; 1 кв. 2019 року - 2754,18 грн., строк сплати якого настав 19.04.2019.

Всі сплачені позивачем суми єдиного внеску за період з 01.01.2018 по 31.03.2019 були зараховані на рахунки контролюючого органу та відображено в інтегрованій картці з єдиного внеску ОСОБА_1 .

У зв`язку з наявністю станом на 30.04.2019 в інтегрованій картці з єдиного внеску заборгованості з єдиного внеску на загальну суму 8448,00 грн.,нарахування якої за весь період 2017 року відбулось в автоматичному режимі, відповідачем правомірно сформовано спірну вимогу про сплату боргу , а сплачені позивачем суми зараховані в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені в порядку календарної черговості.(а.с. 79-81).

Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просила суд її задовольнити.

Позивач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, наполягала на тому, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі рішення Луганської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 16.08.2012 № 11 має право на заняття адвокатською діяльністю, про що їй видано відповідне свідоцтво за № 1063 від 23.08.2012 (а.с. 21).

З 11 січня 2006 року позивач перебуває в трудових відносинах з Рубіжанським індустріально-педагогічним коледжем Луганської області та здійснює роботу на посаді юрисконсульта за сумісництвом (а.с. 10).

Отже, позивач є найманим працівником, перебуває у трудових відносинах, які мають тривалий системний та постійний характер роботи на посадах, пов`язаних зі здійсненням юридичної практики.

Згідно з довідками форми ОК-5 Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування роботодавці, з якими ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах та від яких отримує дохід у вигляді заробітної плати, здійснюють нарахування та сплату єдиного соціального внеску від суми нарахованої заробітної плати, але не нижче мінімально встановленого розміру на місяць (а.с. 13-17).

Позивач зареєстрований в податковому органі як самозайнята особа , однак адвокатською діяльністю вона не займалась до 2018 року(а.с. 44 зв.).

Позивач отримав вимогу Головного управління ДФС у Луганській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-51355-51 від 22 травня 2019 року, згідно з якої станом на 30.04.2019 ОСОБА_1 має заборгованість за період з 01.04.2018 по 31.03.2019 зі сплати єдиного внеску на суму 8 448,00 гривень 54 коп. (а.с.12). Правомірність прийняття контролюючим органом вищевказаної вимоги є спірним питанням даної справи.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вимога відповідача про сплату боргу (недоїмки) № Ф-51355-51 від 22 травня 2019 року не відповідає критеріям правомірності, закріпленим у частині другій статті 2 КАС України, та підлягає скасуванню.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дії відповідача щодо не зарахування сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з січня 2018 року по березень 2019 року та зобов`язання відповідача зарахувати позивачу сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2019 року у загальній сумі 12 582 гривні 90 коп., з яких за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 зарахувати суму 819,06 грн. щомісячно, за період з 01.01.2019 по 31.03.2019 зарахувати 918,06 грн. щомісячно- слід задовольнити.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України), Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VІ від 08 липня 2010 року (далі - Закон № 2464) та іншими нормативно-правовими актами стосовно спірних правовідносин.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464 страхувальники - роботодавці та інші особи відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з п. 12 ст. 1 Закону 2464-VІ основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, де знаходиться (оформлена) його трудова книжка, до якої вноситься відповідний запис про роботу (далі Закон № 2464).

Частиною 4 статті 25 Закону № 2464 передбачено, що у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Податкового кодексу України, контролюючими органами є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову, державну митну політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового та митного законодавства, законодавства з питань сплати єдиного внеску та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, його територіальні органи.

Самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. В свою чергу, незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків. інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб (пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464 єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 3 цієї ж частини, застрахована особа - це фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування .

Згідно з ч.ч. 2 та 3 ст. 9 Закону № 2464 обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Згідно з пунктами 4, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI (у редакції Закону №77-VIII від 28.12.2014) платниками єдиного внеску є:

фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;

особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Законодавець розмежовує платників єдиного внеску на фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що Закон № 2464-VI не визначає такого платника єдиного внеску, як фізична особа яка перебуває у трудових відносинах з ознакою провадження незалежної професійної діяльності. Фізична особа, яка виконує роботу на підставі трудових відносин та особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, є різними платниками єдиного внеску.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ платниками єдиного внеску є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Як встановлено в суді позивач до 2018 року не здійснювала адвокатську діяльність,дохід не отримувала та не звітувала як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Приписами пп. 2 п. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VІ, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VІ, єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Враховуючи вищевказані норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Законом № 2464 не врегульовано відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та здійснення незалежної професійної діяльності.

Єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску.

В розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховує та сплачує роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як особою, що має право провадити адвокатську діяльність, зокрема у періоди, коли він був найманим працівником і не здійснював адвокатської діяльності як самозайнята особа, не отримував доходу від цієї діяльності.

При цьому, самостійне зарахування податковим органом сплачених сум єдиного внеску в період проведення позивачем адвокатської діяльності в рахунок погашення періодів не проведення такої діяльності є незаконним.

Враховуючи вищевикладене суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що вимога відповідача про сплату боргу (недоїмки) № Ф-51355-51 від 22 травня 2019 року не відповідає критеріям правомірності, закріпленим у частині другій статті 2 КАС України, та підлягає скасуванню.

При цьому, позовні вимоги про визнання протиправними дії відповідача щодо не зарахування сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з січня 2018 року по березень 2019 року та зобов`язання відповідача зарахувати позивачу сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2019 року у загальній сумі 12 582 гривні 90 коп., з яких за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 зарахувати суму 819,06 грн. щомісячно, за період з 01.01.2019 по 31.03.2019 зарахувати 918,06 грн. щомісячно є такими, що підлягають задоволенню, оскільки єдиний внесок за проведення незалежної професійної діяльність ості як адвокатом, позивачем був сплачений своєчасно та відповідно до складених нею звітів.

Доречи, відповідачем не доведений факт заборгованості за 2017 рік, не надано розшифровки зазначеної заборгованості та вона відсутня також і в інтегрованій картці.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржникові надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків судів попередньої інстанції.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Луганській області - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2019 року по справі № 360/2809/19 залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 27 листопада 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

Т.Г. Гаврищук

А.В. Гайдар