Справа № 420/4830/19
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/4830/19
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шляхтицького О.І.,

суддів: Федусика А.Г., Семенюка Г.В.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника апелянта - Лагунов В.І.,

представника відповідача - Ребець Ю.Є.,

перекладача - Акбар Аілл Хасібулла,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 145 від 01.08.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з адміністративним позовом, в якому просила визнати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 145 від 01.08.2019, про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою статтею 8 Закону України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що у 2019 році позивачка звернулася до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні та отримала повідомлення № 5/1-243 від 01.08.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачка зазначає, що відповідач не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_1 виїхала з країни походження разом з родиною через переслідування та утиск зі сторони представників влади в зв`язку з політичною діяльністю чоловіка та діяльністю батька чоловіка. Також, позивачка вказує на те, що ГУ ДМС України в Одеській області не було належним чином досліджено інформації по країні походження, що привело до прийняття неправомірного рішення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 20 вересня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Таджикистану, за національністю таджик, віросповідання - мусульманин-суніт, з 2008 року у шлюбі з ОСОБА_2 , має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , гр. Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , гр. Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач документована паспортом громадянина Таджикистану № НОМЕР_1 та довідкою про звернення за захистом в Україні № 009822.

22.07.2019 ОСОБА_1 звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області с заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши що вона виїхала з Таджикистану через наявність проблем з правоохоронними органами країни громадянської належності у зв`язку з членством її чоловіка в «Партії ісламського відродження Таджикистану».

В заяві-анкеті від 22.07.2019 позивач також зазначила, що 16.08.2018 року вона вибула на підставі паспортного документу авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Москва (РФ), звідки вирушила залізничним транспортом до м. Брест (Білорусь), де проживала більше 2-х місяців. В подальшому особа повернулась залізничним транспортом до м. Москва (РФ) та вирушила до м. Харків (Україна). 06.11.2018 позивачка прибула до України, місце прибуття - Харків-пасажирський. Звідти ОСОБА_1 вирушила залізничним транспортом до м. Миколаїв (Україна), де проживала разом з родиною близько 6 місяців до переїзду в м. Одеса (Україна).

За наслідками розгляду заяви-анкети позивачки від 22.07.2019 та особової справи заявниці № 2019OD0142, головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області Валерією Бугаковою, на підставі проведеного анкетування від 25.07.2019 та інтерв`ю від 01.08.2019, матеріалів особової справи чоловіка заявниці (ОС № 2019 OD0141 ), підготовлений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 від 1 серпня 2019 року. Головний спеціаліст Бугакова Валерія вважала, що заява громадянки Таджикистану на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є очевидно необґрунтованою, за відсутності умов, зазначених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вважала доцільним на підставі пункту 6 статті 8 вказаного Закону прийняти рішення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області наказом №145 від 01.08.2019, відповідно до пунктів 4, 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 та пунктів 4.3, 4.4. Правил наказу МВС №649 від 07.09.2011, приймаючи до уваги письмовий висновок головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту ОСОБА_5 Бугакової, стосовно матеріалів особової справи № 2019OD0142, громадянки Таджикистану на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Таджикистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено.

Повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.08.2019 № 5/1-243, позивачка отримала 09.08.2019.

Не погоджуючись з наказом ГУ ДМС України в Одеській області № 145 від 1 серпня 2019 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивачка звернулась з даним адміністративним позовом до суду.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №145 від 01.08.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Так, Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

На підставі пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За правилами пункту 4 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з частиною 5 статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом частини 5 статті 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з пунктом 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Відтак, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

На підставі частини 2 статті 13 Закону №3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

До того ж, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини третьої статті 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Водночас слід зазначити, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Тому, особа, яка шукає притулку, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

В ході судового розгляду встановлено, що з матеріалів особової справи позивачки № 2019OD0142 вбачається, що причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 слугувала наявність проблем з правоохоронними органами Таджикистану у зв`язку з членством її чоловіка в «Партії ісламського відродження Таджикистану».

Також встановлено, що при розгляді заяви позивачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем було встановлено, що ані позивачкою, ані її чоловіком не було долучено до матеріалів особових справ жодних документальних доказів історії переслідування, що могли би підтвердити існування загрози з боку будь-яких уповноважених офіційних органів Таджикистану, що підтверджується арк.18 протоколу співбесіди від 01.08.2019 (а.с.133). У заяві при зверненні за захистом позивачкою було зазначено, що з 2015 року кожного дня до них приходили представники правоохоронних органів, які погрожували та ображали, забирали їх до відділку з метою допитів (арк.1 заяви від 22.07.2019 (а.с.68). Насамперед, під час співбесіди позивачка зазначила, що практично через день викликали її чоловіка, а також його матір та брата (арк.7 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.122). Однак, зі сліз чоловіка позивачки, його та інших чоловіків їхньої родини викликали 2-3 рази на тиждень на допити (арк.20 анкети від 30.07.2019). Водночас, в подальшому було з`ясовано, що позивачка не викликалася на допити, про що зазначено на арк.7 протоколу співбесіди від 01.08.2019 (а.с.122). Також, на прохання пояснити розбіжності щодо періодичності викликів до правоохоронних структур, позивачка зазначила, що бувало, що кожного дня викликали, а бувало, що в тиждень 3 чи 2 рази (арк.9 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.124), що суперечить наданим нею відомостям в заяві. Крім того, спостерігається надання суперечливих відомостей з боку подружжя стосовно осіб, з котрими проводилися допити. Також, обставина проведення регулярних допитів не підтверджена жодними документальними доказами, незважаючи на отримання певних документів на ім`я чоловіка особи з боку правоохоронних органів, відповідно до арк.9 протоколу співбесіди від 01.08.2019 (а.с.124). Крім того, спростовується інформація, надана позивачкою у власній заяві стосовно отримання погроз та образ з боку правоохоронних органів, про що зазначено позивачкою на арк.1 заяви від 22.07.2019 (а.с.68), у зв`язку з тим, що позивачка взагалі не контактувала з правоохоронцями і не має підтвердженої інформації стосовно того, чи отримував її чоловік погрози або образи (арк.9, 10 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.124-125). Також, за матеріалами особової справи чоловіка позивачки, відсутня інформація стосовно отримання прямих погроз його родиною (ОС № 2019СЮ0141 ). Водночас, про відсутність проблем з органами державної влади країни громадянської належності свідчать наступні обставини: оформлення паспортних документів для виїзду за кордон позивачці та двом неповнолітнім дітям у 2018 році на території Таджикистану; легальний безперешкодний виїзд за межі Таджикистану 16.08.2018 у складі всієї родини; оформлення свідоцтв про народження неповнолітнім дітям у 2016 та 2017 роках; легальний в`їзд чоловіка позивачки до Таджикистану після офіційної заборони ПІВТ, що підтверджується особистими поясненнями позивачки, зафіксованими в арк.13 протоколу співбесіди від 01.08.2019 (а.с.128). Безпідставними вважаються побоювання зазнати ув`язнення чоловіка позивачки через партійну приналежність, так як під час інтерв`ю позивачка зазначила, що виклики її чоловіка на допит здійснювалися через активну політичну діяльність старшого брата її чоловіка на території Франції та його батька на території Польщі, під час яких уповноважені особи просили чоловіка позивачки посприяти припиненню такої діяльності його родичів в Європі та повернутися на Батьківщину (арк.7 протокол співбесіди від 01.08.2019) (а.с.122), що спростовує факт переслідування чоловіка позивачки через його членство в партії. Зі слів позивачки, мета викликів не змінювалася (арк.9 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.124). З матеріалів особової справи встановлено, що «Партія ісламського відродження Таджикистану» фактично припинила власну діяльність на території країни громадянської належності. Так, партія офіційно заборонена з 2015 року на території Таджикистану, зі слів особи, наразі ПІВТ не функціонує на території Таджикистану, крім того, чоловік позивачки також припинив будь-яку діяльність як член даної партії після її заборони (арк.10 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.125), що спростовує його можливе переслідування у зв`язку з даною обставиною. Також встановлено, що чоловік позивачки не відчуває потреби у відвідуванні даної партії на території України, враховуючи твердження позивачки про її існування на території нашої держави (арк.10 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.125). Позивачка ніколи не приймала участі у громадському чи політичному житті Таджикистану, не висловлювала власну публічну позицію, не була членом жодної партії на Батьківщині (арк.5-6 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.120-121). Також, позивачка не займалася цілеспрямованою політичною діяльністю на Батьківщині, не приймала активної участі у політичних процесах, не надавала суттєвої допомоги своєму чоловіку у здійсненні ним політичної діяльності на території Таджикистану, що підтверджується особистими поясненнями позивачки на арк.12 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.127). Крім того, у позивачки не виникало будь-яких суттєвих проблем з представниками правоохоронних структур країни громадянської належності (арк.13 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.128). Всупереч твердженню позивачки стосовно того, що через виклики до відділку її чоловік не міг працювати (арк.4 анкети від 25.07.2019 року), з`ясовано, що він в повній мірі забезпечував фінансово власну родину, працюючи в ПІВТі у період 2008-2015 років та здаючи власну нерухомість в оренду, у зв`язку з чим позивачка та її родина були забезпечені всім необхідним на Батьківщині (арк.6, 18 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.121, 133). У свою чергу, позивачка зазначила, що наразі накладено арешт на певну нерухомість, однак не змогла повідомити, яким уповноваженим органом було здійснено дану процедуру, коли це відбулося, з якої причини і чи існують документи, які б могли підтверджувати вказану обставину (арк.6 протоколу співбесіди від 01.08.2019), що ставить під сумнів даний факт. За матеріалами особових справ подружжя не встановлено жодних обмежень на території Таджикистану у здійсненні чоловіком позивачки підприємницької діяльності. Зі слів позивачки, її чоловіка почали викликати на допити з 2015 року і до виїзду з Таджикистану, проте вона не змогла зазначити орган, до якого викликали її чоловіка, з якою періодичністю приходили представники правоохоронних органів до їхнього будинку, яким суттєвим чином це впливало на їхнє повсякденне життя (арк.8, 9 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.123-124). Не вбачається правдоподібною обставини, за якої позивачка разом з родиною не виїжджали з Таджикистану до серпня 2018 року, незважаючи на допити, які проводилися з її чоловіком з 2015 року, сподіваючись на налагодження ситуації (арк.9, 12 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.124-127). Позивачка не змогла надати жодної достовірної інформації стосовно висування офіційних обвинувачень проти неї чи членів її родини з боку представників державної влади Таджикистану (арк.9 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.124). Так, позивачка не притягувалася до адміністративної чи кримінальної відповідальності в країні походження (арк.4 анкети від 25.07.2019) (а.с.80). З моменту заборони партії і до виїзду з Таджикистану чоловіка позивачки не було ув`язнено (арк.8 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.123), він не притягувався до адміністративної або кримінальної відповідальності на батьківщині (арк.22-23 анкети від 30.07.2019 року ОС ). Варто зауважити, що відповідно до тверджень позивачки її ніхто наразі не розшукує на батьківщині (арк.18 протоколу співбесіди від 01.08.2019 року) (а.с.133). Чоловіком позивачки було зазначено у власній заяві, що він зазнавав тортур різного характеру з боку влади Таджикистану (арк.2 заяви від 22.07.2019 ОС2019ОО0141), водночас надані ним твердження під час анкетування (арк.20-22 анкети від 30.07.2019 року ОС2019СЮ0141) та відомості з боку позивачки спростовують завдання йому будь-якої фізичної шкоди (арк.10 протоколу співбесіди від 01.08.2019) та вказують на надання суперечливих обставин. На прохання пояснити відомості, які зазначені у заяві позивачки стосовно морального та психологічного тиску з боку влади Таджикистану (арк.1 заяви від 22.07.2019), вона не змогла вказати жодних достовірних систематичних та підтверджених дій стосовно неї чи членів її родини, пояснюючи, що перебувала у стресовому стані через побоювання завдання фізичної розправи її чоловікові або його ув`язнення (арк.10 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.125), стосовно чого відсутні обґрунтовані підстави. Позивачка мала вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ на території країни громадянської належності, що також підтверджується її регулярним відвідуванням лікаря в період вагітності, а також народженням двох дітей в державній лікарні на батьківщині, документування свідоцтвами про народження дітей на території Таджикистану (арк.11, 16 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.126, 132). ОСОБА_1 не зазначила про суттєві проблеми у її рідних, котрі проживають на батьківщині. Так, відомо, що позивачка підтримує зв`язок з близькими родичами, вони не є членами жодних партій чи інших організацій, їх ніхто не турбує на батьківщині (арк.3, 4 анкети від 25.07.2019) (а.с.85-86). Однак, в подальшому позивачка надала суперечливі відомості, вказавши, що її батька 3-4 рази викликали на допит в жовтні 2018 року та просили, щоб він посприяв її поверненню разом з чоловіком на батьківщину, про що їй розповіла її сестра (арк.12 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.127), стосовно чого відсутні жодні підтверджуючі факти, а надання суперечливих відомостей спростовує правдоподібність даної обставини. Так, позивачка не змогла підтвердити інформацію стосовно отримання погроз її рідними на батьківщині чи їх викликів на допит через її виїзд разом з чоловіком за межі Таджикистану (арк.12 протоколу співбесіди від 01.08.2019).Однак, родичі позивача наразі забезпечені всім необхідним для належного проживання на території Таджикистану (арк.14 протоколу співбесіди від 01.08.2019). Відомо, що з 2013 року до виїзду родина позивачки не змінювала адресу проживання на території країни громадянської належності (арк.12 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.127), що свідчить про відсутність суттєвих проблем у попередньому місці проживання. Позивачка пояснювала, що не може повернутися на батьківщину через можливість проведення з нею допитів у зв`язку з місцезнаходженням її чоловіка (арк.14 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.129), проте жодним чином не аргументує дані припущення. Також, вона не змогла зазначити, яким суттєвим чином обставина заборони партії «ПІВТ» позначилась на проживанні та способі життя їхньої родини на батьківщині, відповівши узагальнено про погіршення становища (арк.14 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.129). Позивачка зазначала, що після виїзду з Таджикистану у серпні 2018 року, проживаючи на території РФ , Білорусі та України, її родина проживала на готівкові заощадження (арк.15 протоколу співбесіди від 01.08.2019), що свідчить про належний рівень заробітку її чоловіка під час проживання на батьківщині. Окрім того, чоловік позивачки зазначив, що має достатньо власності в Таджикистані, яку він зможе продати та купити майно на території України (арк.23 анкети від 30.07.2019 ОС2019ОО0141). Дані відомості свідчать про відсутність дискримінації по відношенню до родини позивача у сфері розвитку їхнього бізнесу та підтверджують змогу отримувати високий прибуток в регіоні попереднього проживання, спростовують обставину переслідування з боку представників державної влади Таджикистану. За аналізом матеріалів особової справи, позивачка мала змогу вільно переміщуватися територією Таджикистану, в тому числі без супроводу свого чоловіка (арк.15 протоколу співбесіди від 01.08.2019) (а.с.130).

Відтак, дослідивши протокол співбесіди позивачки від 01.08.2019, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження позивачки носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також, позивачка не змогла повідомити обставини, які б вказували на причини її виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, позивачка не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для її життя та безпеки у випадку повернення на батьківщину.

З матеріалів особової справи позивачки спостерігається, що нею не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на батьківщину під час звернення до територіального підрозділу ДМС. Також, під час проведення співбесід позивачка не надала жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу її життю, безпеці або свободі у разі повернення на батьківщину.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_1 , 16.08.2018 року вибула з країни громадянської належності на підставі паспортного документу авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Москва (РФ), звідки вирушила залізничним транспортом до м. Брест (Білорусь), де проживала більше 2-х місяців. В подальшому позивачка повернулась залізничним транспортом до м. Москва (РФ) та вирушила до м. Харків (Україна). 06.11.2018 року позивачка прибула до України, місце прибуття - Харків - пасажирський. Звідти позивачка вирушила залізничним транспортом до м. Миколаїв (Україна), де проживала разом з родиною близько 6 місяців до переїзду в м. Одеса (Україна). При цьому, звернення позивачки до ГУ ДМС України в Одеській області відбулося лише 22.07.2019 року, тобто після того, як вона 9 місяців та 18 днів перебувала на території України у якості нелегального мігранта, всупереч діючому законодавству. Суд зазначає, що факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивачки та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлене лише потребою у легалізації на території України.

З огляду на викладене, колегія суддів констатує порушення позивачем вимог частини 2 статті 5 Закону № 3671-VI, а саме «особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Унаслідок цього, наявні підстави для висновку, що зволікання зі зверненням за захистом та подальша незаінтересованість в його результатах свідчить про незацікавленість особи в питанні отримання міжнародної форми захисту, а наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону № 3671-VI. Отже, звернення позивачки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області вказує на бажання легалізації в Україні та відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Матеріалами особової справи встановлено, що позивачка на території громадянської належності не зазнавала переслідувань за ознаками раси, громадянства, віросповідання або належності до певної соціальної групи. Також, ОСОБА_1 ніколи не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з її расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами.

З огляду на обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності позивачка не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 статті 1 Закону № 3671-VI, а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

А отже, наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 145 від 01.08.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апелянта, що у своєму позові вона просила розглянути справу в порядку загального позовного провадження, матеріали особової справи були отримані лише після отримання рішення, судом першої інстанції не було надано можливість надати відповідь на відзив, відхиляються, адже зазначені обставини припинили своє існування з огляду на відкритий судовий розгляд справи в суді апеляційної інстанції до засідання якого апелянт мав достатньо часу для підготовки.

Покладені в основу апеляційної скарги інформаційні довідки щодо переслідування членів «Партії ісламського відродження Таджикистану» носять суперечливий характер.

Ні до органу міграційної служби, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було.

Водночас слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Інші доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині постанови, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Відтак, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2019 року у справі № 420/4830/19 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення - 27 листопада 2019 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: А.Г. Федусик

Суддя: Г.В. Семенюк