Справа № 160/5636/19
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 листопада 2019 року м. Дніпросправа № 160/5636/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Кругового О.О., Прокопчук Т.С.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,

податків Державної фіскальної служби на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 р. (суддя Захарчук-Борисенко Н.В.) в адміністративній справі №160/5636/19 за позовом Акціонерного товариства "Нікопольський завод феросплавів" до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство Нікопольський завод феросплавів звернулось до суду з позовною заявою, в якій просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення № від 26.03.2019, яким зменшено розмір від`ємного значення за платежем податок на додану вартість по декларації за грудень 2018 року, що зараховується до суми податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, усього на суму 278 609 грн., винесене Офісом великих платників податків ДФС на підставі Акту перевірки від 12.03.2019 №41/28-10-46-09/00186520.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначав про помилковість висновків, викладених в акті перевірки, на підставі якого прийняте спірне податкове повідомлення-рішення, щодо допущених позивачем порушень податкового законодавства. Позивачем до податкової перевірки надані усі документи, що підтверджують реальне виконання умов договору з ТОВ "СР ЛТД", у зв`язку з чим він правомірно отримав право на подстковий кредит.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019 р. позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушенням вимог матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржене рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог відмовити. Скаржник вказує на хування судом першої інстанції обставини того, що контрагент позивача ТОВ "СР ЛТД" не мав об`єктивної можливості виконати умови господарського договору внаслідок відсутності основних засобів та наявності лише 4 працюючих осіб. Керівник цього Товариства є одночасно керівником і засновником ще чотирьох СГД на територіях Дніпропетровської та Тернопільської областях. З наданих позивачем документів вбачається поставка товару ТОВ "СР ЛТД", однак за даними податкового органу це підприємство не має у власності транспорті засоби та не орендує їх.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржене рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

У судовому засіданні представники скаржника підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги. Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини, які не оспорюються сторонами:

У відповідності до наказу Офісу великих платників податків ДФС від 19.02.2019 №362, службовими особами Офісу великих платників податків ДФС проведено документальну позапланову виїзну перевірку Акціонерного товариства Нікопольський завод феросплавів з питань формування від`ємного значення податку на додану вартість, яке становить більше 100 тис. грн. по декларації з податку на додану вартість за грудень 2018 року, за результатами якої складено Акт № 41/28-10-46-09/00186520 від 12.03.2019. На підставі Акту перевірки прийнято податкове повідомлення рішення № від 26.03.2019, яким зменшено розмір від`ємного значення за платежем податок на додану вартість по декларації за грудень 2018 року, що зараховується до суми податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, усього на суму 278 609 грн., винесене Офісом великих платників податків ДФС.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

За висновками, викладеним в Акті перевірки, позивачем допущено порушення: пп. а п. 198.1, пп. 198.3 ст. 198, п. 200.4 ст. 200, п. 201.1, 201.10 ст. 201 з урахуванням норм п.44.1 ст. 44, п. 44 підрозділу 2 розділу XX ПК України, що призвело до завищення податкового кредиту на суму 278 609 грн. Внаслідок неправомірного визначення податкового кредиту у податковій звітності з ПДВ АТ НЗФ завищено суму від`ємного значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту на суму 278 609 грн.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду (пп.198.3 ст.198 ПК).

Згідно з п. 200.4 ст. 200 ПК при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу; б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200 1.3 статті 200 1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

На дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін (п.201.1 ст. 201 ПК).

Колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства та як підтверджує сплату податку на додану вартість у складі ціни товару. Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Судом першої інстанції досліджені надані позивачем докази на підтвердження реального виконання умов договору № 1802598 від 14.05.2018, укладеного з ТОВ СР ЛТД.

За умовами договору ТОВ СР ЛТД, як постачальник, зобов`язався виготовити, поставити, виконати монтаж, розробку програмного забезпечення, пуско-наладку і введення в експлуатацію комплексного обладнання щитів контролерів PLC-1, PLC-2, PLC-3, Y-9, Y -10, Y-11, Y-12, Y13, для управління технологічним процесом і створення АСУ ТП та передати у власність Покупцеві товар (повне найменування, а також марка, вид, сорт, номенклатура, асортимент, кількісні та олені характеристики, код за УКТЗЕД за державним класифікатором продукції і послуг), ціна та інші характеристики якого вказується у специфікації до Договору. АТ НЗФ зобов`язалося прийняти вказаний товар та послуги, оплатити їх вартість в порядку та на умовах, передбачених договором. На виконання умов договору між АТ НЗФ та ТОВ СР ЛТД було підписано Специфікацію № 1 до Договору № 1802598 від 14.05.2018 у відповідності до якої сторони погодили умови поставки. У грудні 2018 року ТОВ СР ЛТД здійснило постачання товару та пов`язаних з цим послуг у відповідності із умовами договору на суму 1 671 651 грн. На постачання товару постачальником була виписана видаткова накладна № 1912/12 від 19.12.2018 року та рахунок-фактура на оплату № 19-1/12 від 19.12.2018 року. Постачання товару відбувалося автомобільним транспортом з м. Дніпро на адресу АТ НЗФ у м.Нікополь, що підтверджується товаро-транспортною накладною № 96 від 19.12.2018. За фактом приймання-передачі товарів та послуг між ТОВ СР ЛТД та АТ НЗФ було складено та підписано сторонами Акт приймання-передачі товару та послуг № 1 від 19.12.2018. На виконання вимог договору, податкового законодавства та на підтвердження ПДВ в ціні товару та послуг, постачальником було виписано на АТ НЗФ податкову накладну № 398 від 19.12.2018 на суму поставки 1 671 651 грн., ПДВ 278 608,50 грн. АТ НЗФ провело оплату поставленого ТОВ СР ЛТД у грудні 2018 року товару послуг у безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок ТОВ СР ЛТД, що підтверджується платіжним дорученням № 6223/0 на суму 1 671 651 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між АТ НЗФ та ТОВ СР ЛТД відбулася реальна за сутністю господарська операція з постачання товару та послуг, необхідних для забезпечення потреб ведення основної господарської діяльності підприємства.

При перевірці доводів скаржника, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 06.02.2018 року у справах № К/9901/6704/18 (804/4940/14), № К/9901/8403/18 (816/166/15-а), і якаий полягає у наступному:

Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, товаротранспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюється облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.Вказані Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей. Отже, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом.

Оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, витрати на які позивачем віднесено до складу валових витрат, а відтак, і не може бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.

Відповідачем належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його постачальників не надано та не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем господарських операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо. Посилання суду першої інстанції на наявну у відповідача податкову інформацію, як на підставу для відмови в задоволенні позову, на думку колегії суддів, є помилковим, оскільки податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від дотримання його контрагентами податкової дисципліни та правильності ведення ними податкового або бухгалтерського обліку. У разі підтвердження факту отримання товарно-матеріальних цінностей та послуг платник не може відповідати за порушення, допущені постачальниками, якщо не буде доведено його безпосередню участь у зловживанні цих осіб. Проте, посадовими особами відповідача під час здійснення контрольного заходу таких обставин не встановлено.

Колегія суддів також зазначає, що відсутність у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу). Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу, що не було перевірено відповідачем.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 липня 2019р. в адміністративній справі №160/5636/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 19 листопада 2019 р. і касаційному оскарженню не підлягає, відповідно до пункту 10 частини 6 статті 12 та пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук