Справа № 205/6817/19
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року Справа № 205/6817/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації з вимогами про визнання неправомірними дії відповідача щодо часткової виплати разової грошової допомоги за 2019 рік та зобов`язати останнього виплатити заборгованість у розмірі 6190 грн.
В обґрунтування позову посилався на протиправні дії відповідача, який у порушення вимог Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» виплатив щорічну разову грошову допомогу (до 5 травня) у розмірі 1295 грн. замість п`яти мінімальних пенсій за віком.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2019 року відкрито провадження у справі і призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Цією ж ухвалою відповідачу надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відповідач у встановлений судом строк надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки виплата позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня відбулось у межах бюджетних призначень на відповідний рік, визначених Кабінетом Міністрів України.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню не підлягають з таких підстав.
Судом встановлено та не є спірним, що позивач є ветераном війни - учасником бойових дій, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією відповідного посвідчення та у 2019 році відповідачем йому була виплачена щорічна разова грошова допомога до 5 травня у розмірі 1295 грн.
Вважаючи, що така допомога виплачена не у розмірах, визначених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій, просив провести її перерахунок у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком.
Листом відповідача від 24.06.2019 року № о-147 позивача повідомлено, що щорічна разова грошова допомоги до 05 травня за 2019 рік виплачена у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2019 р. № 237.
Вказані обставини слугували підставою для звернення позивача до суду із цим позовом.
При вирішені спору суд виходить із того, що правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяння формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них регулює Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993 року (далі - Закон).
Нормами зазначеного законодавчого акту передбачені пільги ветеранам війни та гарантії їх соціального захисту. Так, зокрема, відповідно до ст. 12 Закону, учасникам бойових дій, в тому числі, щорічно до 05 травня виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.
Зазначені положення узгоджуються з нормами Конституції України.
Так, ч. 2 ст. 95 Конституції України передбачено, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.
Пунктом 3 ст. 116 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України забезпечує проведення, зокрема, політики у сфері соціального захисту.
Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивачу як учаснику бойових дій виплачена разова грошова допомога до 5 травня у розмірі 1295,00 гривень.
Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону фінансування витрат, пов`язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.
Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року № 79-VIII, який набрав чинності 01.01.2015 року, розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України» доповнено пунктом 26, яким передбачено, зокрема, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, із набранням чинності Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої статтею 12 Закону.
Суд зазначає, що положення Закону України від 28.12.2014 № 79-VІІІ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», яким розділ VІ Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено зазначеним вище п. 26, не визнані Конституційним Судом України неконституційними, а тому є обов`язковими до виконання.
Більше того, Конституційний Суд України у Рішенні №3-рп/2012 від 25.01.2012 року зазначив, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов`язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.
Таким чином, Конституційний Суд України визнав конституційним регулювання Кабінетом Міністрів України розміру соціальних виплат та допомог, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
З метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 237 від 20.03.2019 року. Пп. 1 п. 1 вказаної постанови встановлено, що у 2019 році разова грошова допомога до 5 травня, передбачена Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», зокрема, для учасників бойових дій складає 1295,00 гривень.
Отже, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що розмір разової грошової допомоги до 5 травня у сумі 1295,00 грн., встановлений уповноваженим на те органом у порядку, встановленому законом.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 15.08.2018 року у справі № 580/1486/17, від 23.10.2018 року у справі № 587/54/17 та від 31.10.2018 року у справі № 569/2811/17.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Слід також зазначити, що Конституційний Суд України у рішенні №20-рп/2011 від 26.12.2011 року зазначив, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
Також, Конституційний Суд України в рішенні від 25.01.2012 року №3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.
Суд також зауважує, що право встановлювати законодавчі обмеження щодо розміру соціальних виплат узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні від 03.06.2014 року у справі «Великода проти України», в якому суд, розглянувши скаргу, зазначив, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу №1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акта, яким встановлено таке право власності. Суд зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу №1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. Зменшення розміру пенсії могло бути обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася Україна.
Окрім того, в ухвалі від 03.06.2014 року (справа «Серебрянський проти України») Європейський суд з прав людини також зазначив, що вимога заявника щодо виплати разової щорічної допомоги до Дня перемоги у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком не становила "законні сподівання" у значені практики ЄСПЛ з цього питання. Національний суд розглянув твердження заявника та навів підстави свого рішення, яке не може вважатися свавільним або необґрунтованим. Дійсно, закони України про державний бюджет на 2007 та 2008 роки вплинули на заявника, але національний суд, посилаючись на відсутність зворотної дії рішень Конституційного Суду України, чітко постановив, що заявник отримав виплату, на яку він мав право відповідно до національного законодавства станом на момент, коли вона мала виплачуватися.
Згідно ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідності до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Згідно норм ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У зв`язку з наведеним, враховуючи те, разову грошову допомогу до 5 травня за 2019 рік нараховано та виплачено позивачу у розмірі 1295,00 грн. відповідно до положень розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України та Постанови Кабінету Міністрів України № 237 від 20.03.2019 року, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Згідно ч. 2 ст. 139 КАС України, судові витрати з відповідача не стягуються.
Керуючись ст. 2, 9, 73, 90, 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна