Справа № 200/8505/19-а
Суддя: Шинкарьова І.В.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2019 р. Справа№200/8505/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі

головуючої судді Шинкарьової І.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Заїченко Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 09 січня 2019 року №0-0581, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Донецькій області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 09 січня 2019 року №0-0581 про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на суму 3054,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є власником об`єкту нежитлової нерухомості, а саме 10/100 частки комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та вказаний об`єкт, в силу пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України, не є об`єктами оподаткування, оскільки є об`єктом промисловості. Таким чином, так як позивач використовує належний йому на праві приватної власності об`єкт нерухомості у промислових цілях, останній звільнений від сплати відповідного податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом, за захистом свої порушених прав та інтересів, в якому просить скасувати вищевказане податкове повідомлення-рішення.

Ухвалою від 09 липня 2019 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 24 вересня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року клопотання позивача про заміну сторони по справі задоволено та замінено первинного відповідача по справі Головне управління ДФС у Донецькій області на Головне управління ДПС у Донецькій області.

05 серпня 2019 року від представника Головного управління ДФС у Донецькій області надійшов відзив на позов, в якому останній зазначив, що у власності громадянина ОСОБА_1 перебуває наступне майно: комплекс за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 164, 1 кв.м. Контролюючим органом сформовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 09 січня 2019 року № 0-0581 на суму 3054,72 грн. за 2018 рік (3723,00 грн. х 0,5 %= 18,615 грн. х 164.1 кв.м = 3054,72). Нерухомість позивача не належить до будівель промисловості, які звільнені від оподаткування, оскільки позивач як власник не має статусу промислового підприємства.

Вважав, що оскаржене податкове повідомлення-рішення відповідає вимогам законодавства. Просив в задоволенні позову відмовити.

Сторони в судове засідання не з`явились, позивач просив суд розглянути справу без участі.

Розглянувши наявні заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується вимоги, дослідивши докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність певних обставин справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 10/100 комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 11.10.2012 року за реєстровим № 2329.

Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області 20.09.2012 року під №ДЦ8 та подана до Інспекції у зв`язку з реконструкцією промислових будівель за адресою: АДРЕСА_1, весь об`єкт, який розташований за вказаною адресою, згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 має код 1251: будівлі промисловості.

Рішенням Маріупольської міської ради від 23 грудня 2016 № 7/14-1054 про винесення змін до рішення міської ради від 27 лютого 2015 року № 6/46-5136 встановлено, що відповідно до пункту 1.4. рішення ставки податку для фізичних і юридичних осіб на 2017 рік встановлюються:

- для об`єктів житлової нерухомості у розмірі 0,25 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року (у 2017 році -3200,00 грн.).

- для об`єктів нежитлової нерухомості у розмірі 0,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного(податкового) року (у 2017 році -3200,00 грн.).

Відповідач зазначив, що протягом 2018 року зміни щодо ставок податку для фізичних і юридичних осіб Маріупольською міською радою не вносились. Таким чином, з урахуванням зміни мінімальної заробітної плати , встановленої законом на 01 січня 2018 року , ставка для об`єктів нежитлової нерухомості у 2018 року складає 0.5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового року) на 2018 рік - 3723 грн.

Головним управлінням ДФС у Донецькій області прийнято податкове повідомлення-рішення від 09 січня 2019 року № 0-0581, яким на підставі пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України позивачу визначено податкове зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості, за 2018 рік в сумі 3054,72 грн. з розрахунку (3723,00 грн. х 0.5 % = 18,615 грн. х 164,1 кв. м. = 3054,72 грн.)

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України від 28.12.2014 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", який набрав чинності з 01.01.2015 року (далі - Закон № 71-VIII) запроваджено новий місцевий податок, зокрема податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно до підпункту 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.

Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України ). Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення чи є нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпункт 266.2.2 "є" пункту 266.1 статті 266 ПК України встановлює, що не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. Системне тлумачення пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є, зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Буквальний аналіз пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України дає підстави для висновку про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств". При цьому законодавець використав прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

Згідно із пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

У пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Відповідно до пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення (пп. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 ПК України).

З матеріалів справи випливає, що фізичній особі ОСОБА_1 нараховано податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік за нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 164, 1 кв.м.

Отже, контролюючим органом було правомірно обчислено суми податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 рік (3723,00 грн. х 0.5 % = 18,615 грн. х 164,1 кв. м. = 3054,72 грн.), виходячи з площі об`єкту нежитлової нерухомості та з урахуванням ставок податку та за наявності підстав для такого нарахування позивачу, як власнику нежитлової нерухомості, що є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Суд не приймає доводи позивача щодо розповсюдження на позивача пільги встановленої пунктом "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Позивач стверджує, що оскільки буквальний аналіз наведеної норми свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств", а законодавець використав прислівник "зокрема", який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, тому такий прислівник відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

З цього приводу суд зазначає, що за положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт "ґ").

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17.08.2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості", 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів", C "Переробна промисловість", D "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", E "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та F "Будівництво".

Промисловість в розумінні економічної теорії - це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

Отже, застосування пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств.

Суд зазначає, що в межах спірних відносин наявна лише одна з обов`язкових умов - виробничі приміщення.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі № 806/2676/17 та у справі № 806/2461/17, від 11.12.2018 у справі № 819/314/18, що в контексті ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковою для врахування судом.

Відповідно до п. 38.1 ст. 38 ПК України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. Відтак, об`єкт нерухомості (комплекс), який на праві власності належить позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця, не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою у власній господарській діяльності.

З наведених підстав, виходячи з аналізу норм, які регулюють спірні відносини, у їх сукупності та взаємозв`язку, враховуючи встановлені фактичні обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування спірного податкового повідомлення-рішення, через що вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до статті 139 КАС України, враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 2, 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Донецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення № 0-0581 від 09 січня 2019 року - відмовити.

Вступна та резолютивна частини рішення оголошено у судовому засіданні 25 листопада 2019 року.

Повний текст рішення складено та підписано 02 грудня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя І.В. Шинкарьова