Справа № 826/8056/16
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/8056/16 Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Лічевецького І.О., Парінова А.Б.

за участю секретаря Такаджі Л.Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2018 року

у справі №826/8056/16

за позовом ОСОБА_3

до відповідача Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України,

Головного територіального управління юстиції у місті Києві,

треті особи: ОСОБА_1

про визнання протиправним рішення, скасування запису, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративними позовом до Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України (надалі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправними рішення відповідача, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві в особі державного реєстратора Луніна Олексія Миколайовича, правонаступником якого є Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України, по здійсненню державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі запису №11260559 на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 у вигляді 1/1 частки за ОСОБА_4;

- запис № 11260559 про державну реєстрацію у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, здійснений державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Луніним Олексієм Миколайовичем від 16 вересня 2015 року о 17.14 про право власності на 1/1 частину квартири АДРЕСА_1 у вигляді 1/1 частки за ОСОБА_5 , скасувати;

- зобов`язати відповідача, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, правонаступником якого є Департамент державної реєстрації Міністерства юстиції України, внести запис про скасування державної реєстрації у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно запису про право власності на 1/1 частину квартири АДРЕСА_1 у вигляді 1/1 частки за ОСОБА_5 .

В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.05.2015 у справі №753/5755/13-ц, з урахуванням додаткового рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2016, розірвано договір довічного утримання від 18.10.2012, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В., реєстраційний номер 1666, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . На підставі судового рішення 16.09.2015 державним реєстратором прав на нерухоме майно Луніним О.М. до Державного реєстру було внесено запис №11260559 про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 у розмірі 1/1 частини зазначеної квартири. Внаслідок цього позивачу 03.03.2016 державним реєстратором Коломієць О.А. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві було відмовлено у реєстрації права власності на 1/2 частину цієї квартири, оскільки заявлене право зареєстровано за іншою особою. Разом з тим, позивач вважає, що рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.05.2015 та додаткове рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2016 у справі №753/5755/13-ц є правовстановлюючими документами, які є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на належну позивачу за договором довічного утримання від 18.10.2012 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . При цьому, державний реєстратор згідно з п. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» мав відмовити у державній реєстрації права власності ОСОБА_5 на 1/1 частину спірної квартири на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.05.2015 у справі №753/5755/13-ц, яке до прийняття додаткового рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2016 містило розбіжності у мотивувальній та резолютивній частинах. Позивач вважає, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_5 на 1/1 частину спірної квартири здійснено державним реєстратором з перевищенням службових повноважень, що призвело до порушення прав позивача. На підставі п. 23 постанови Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 25.12.2015 №1127, п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 10 ст. 37 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Окружного адміністративного суду від 14 березня 2018 року позов задоволено частково. Визнати протиправними рішення Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві в особі державного реєстратора Луніна Олексія Миколайовича по здійсненню державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі запису №11260559 на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 у вигляді 1/1 частки за ОСОБА_5 . Скасувати запис № 11260559 про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, здійснений державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Луніним Олексієм Миколайовичем від 16 вересня 2015 року о 17.14 про право власності на 1/1 частину квартири квартиру АДРЕСА_1 . Києві у вигляді 1/1 частки за ОСОБА_5 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 (надалі - третя особа, апелянт 1) подано апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилався на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також на порушення правил підсудності.

Доводи апеляційної скарги апелянта 1 ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції, дійшов помилкових висновків про наявність підстав для скасування державної реєстрації права власності нерухомого майна, оскільки додаткове рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2016 р. по справі №753/5755/13-ц - скасовано, а власником нерухомого майна є ОСОБА_5 .

Крім того, ОСОБА_2 (надалі - апелянт 2) не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подано апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт 2 посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також на порушення правил підсудності.

Крім того, апелянт 2 зазначає, що станом на час прийняття рішення першої інстанції спірне майно (квартира належала їй на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2017 року), а її, як власника спірного майна не було залучено до розгляду справи у 2017 році.

Позивачем було подано відзив (заперечення) на апеляційну скаргу в якому зазначено, що апеляційна скарга є безпідставною та необґрунтованою та просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були належним чином повідомлені, про причини неявки суду не повідомили.

За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 18 жовтня 2012 року між ОСОБА_5 (відчужувач 1), ОСОБА_6 (відчужувач 2) та ОСОБА_3 (набувач) був укладений договір довічного утримання (догляду), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В. за реєстровим номером 1666, за умовами пункту 1 якого відчужувач 1 передає у власність набувачеві належну йому 1/2 частину квартири під номером №5 , АДРЕСА_2 , відчужувач 2 передає у власність набувачеві належну йому 1/2 частину квартири під номером 5, що знаходиться у будинку АДРЕСА_2 , взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувачів утриманням та доглядом (опікуванням) довічно. Право власності на вказану у пункті 1 цього договору квартиру переходить до набувача після державної реєстрації цього договору (п. 2 договору довічного утримання (догляду) від 18.10.2012).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.03.2014 №18565071 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 було зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі договору довічного утримання (догляду) від 18.10.2012.

У квітні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 з позовами про розірвання договору довічного утримання від 18.10.2012, визнання недійсним договору довічного утримання від 18.10.2012 та визнання права власності на вищезазначену квартиру, справи по яких були об`єднані в одне провадження.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2015 у справі №753/5755/13-ц було відмовлено у задоволенні позовної заяви.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.05.2015 у справі №753/5755/13-ц, з урахуванням ухвали Апеляційного суду м. Києва від 01.09.2015 про виправлення описок, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2015 у даній справі скасовано в частині відмови у позові про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності. Ухвалено в цій частині нове рішення, розірвано договір довічного утримання від 18.10.2012, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Регурецькою О.В., реєстраційний номер 1666, визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру під номером АДРЕСА_1

Так, 16 вересня 2015 року до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшла заява від ОСОБА_7 , представника ОСОБА_5 , про державну реєстрацію права власності (зареєстрована за номером 13325453), до якої було додано паспорт ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 , виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві, паспорт представника серії НОМЕР_2 , виданий Комінтернівським РВ УМВС України в Одеській області, довіреність на представника, технічний паспорт на квартиру, а також рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20.02.2015, рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.05.2015 та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 01.09.2015 у справі №753/5755/13-ц.

Державний реєстратор прав на нерухоме майно Лунін Олексій Миколайович Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві 21 вересня 2015 року розглянувши заяву про державну реєстрацію права власності за реєстраційним номером 13325453, прийняв рішення №24604787 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру з розміром частки: 1, що розташована: АДРЕСА_4 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 70662310 від 17.10.2016 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 24604787 від 21.09.2015, прийнятого державним реєстратором Луніним О.М. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_5 , про що внесено запис про право власності №11260559, дата та час державної реєстрації: 16.09.2015 17:14:06, підстава виникнення права власності: рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.05.2015 та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 01.09.2015 у справі №753/5755/13-ц.

Згідно з відомостями вищезазначеної інформаційної довідки станом на 17.10.2016 власником спірної квартири з розміром частки: 1/1 є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2015, посвідченого приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Драгой Н.І. за реєстровим номером 990.

Позивач, вважаючи, що вказані дії та рішення відповідача є протиправними та такими, що призводять до порушення її прав та інтересів, звернулася з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково, суд першої інстанції виходив з того, що спір виник із публічно-правових відносин та відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України належить до юрисдикції адміністративних судів і підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Однак колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

На думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права з огляду на нижченаведене.

Завданнями адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (із змінами та доповненнями) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд першої інстанції, розглядаючи дану справу, виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак, на думку колегії суддів, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 26.05.2015 у справі №753/5755/13-ц, встановлено неналежне виконання ОСОБА_3 обов`язків за договором довічного утримання від 18.10.2012 відносно ОСОБА_5 , що стало підставою для задоволення позовних вимог в частині розірвання договору довічного утримання від 18.10.2012 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та визнання права власності на 1/2 частину спірної квартири.

Додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2016 у справі №753/5755/13-ц постановлено визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину спірної квартири, а не на квартиру в цілому, як було первісно зазначено у резолютивній частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 26.05.2015 у справі №753/5755/13-ц, рішення державного реєстратора про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 та внесення відповідного запису №11260559 від 16.09.2015 призвело до порушення права власності ОСОБА_3 , оскільки нею на підставі договору довічного утримання від 18.10.2012 була набута 1/2 частина спірної квартири, що належала ОСОБА_6

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог частково суд першої інстанції виходив з того, що додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03.02.2016 по справі №753/5755/13-ц визнано по 1/2 частині квартири за ОСОБА_5 та за ОСОБА_3, а отже, державним реєстратором неправомірно зареєстровано 1/1 за ОСОБА_5

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 (надалі - третя особа) зазначає, що Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 липня 2016 року додаткове рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року - скасовано, а справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Крім того, третя особа зазначає, що на час прийняття спірного рішення власником квартири під номером АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , а не позивачка.

Згідно договору купівлі-продажу від 21 вересня 2017 року, ОСОБА_1 продано квартиру за адресою: АДРЕСА_4 - ОСОБА_2 .

Колегія суддів зауважує, що суд апеляційної інстанції переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, застосовуючи при цьому те законодавство, яке було чинне на час винесення спірного рішення.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Так, Колегія суддів звертає увагу, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних, цивільних і господарських справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), тоді як визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

За правилами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Враховуючи те, що спірні правовідносини виникли між учасниками справи (здебільшого між позивачем та третьою особою та апелянтом 2) у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно (квартиру), а отже, існує спір про право, що виключає можливість розгляду цієї справи за правилами адміністративного судочинства. Такий спір суди мають вирішувати за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

Аналогічний правовий висновок щодо визначення юрисдикції адміністративних судів міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі №817/1048/16 від 04 квітня 2018 року та у справі №826/19487/14 від 29 травня 2018 року, у справі № 8/10/7008/15 від 05 грудня 2018 року також у справі № 810/1701/16 від 12 грудня 2018 року.

Отже, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що суттю даного спору являється вирішення питання правомірності переходу права власності на нерухоме майно від позивача до третьої особи, що вказує на наявність спору про право.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до частини 1 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно частини 1 статті 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статті 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України).

Роз`яснити учасникам справи, що вирішення даного спору підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладені положення Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з закриттям провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 238, 242, 246, 308, 310, 319, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 березня 2018 року - скасувати.

Провадження по справі за позовом ОСОБА_3 до Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа - ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення, скасування запису, зобов`язання вчинити дії - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: І.О. Лічевецький

А.Б. Парінов