Справа № 826/6746/17
Суддя: Чаку Євген Васильович
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/6746/17 Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чаку Є.В.,

суддів: Файдюка В.В., Мєзєнцева Є.І.

за участю секретаря Муханькової Т.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, треті особи: Заступник Міністра охорони здоров`я України Сивак О.В., Державна казначейська служба України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства охорони здоров`я України, треті особи: Заступник Міністра охорони здоров`я України Сивак О.В., Державна казначейська служба України про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства охорони здоров`я України від 26.04.2017 року № 121-к; поновлення її на державній (публічній) службі на посаді директора Департаменту управління персоналом та кадрової політики Міністерства охорони здоров`я України; зобов`язання Міністерство охорони здоров`я України виплатити на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування скарги апелянт зазначила, що розгляд та вирішення справи здійснено неповноважним складом суду, оскільки дану справу передано для одноособового розгляду судді Качуру І.А. з порушенням встановленого порядку розподілу судових справ та з порушенням принципу незмінності складу суду. Крім того, апелянт вважає, що судом було помилково розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження. Апелянт зазначила, що підстава для припинення державної служби з підстав нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, обумовлена тим, що тривала відсутність державного службовця може негативно впливати на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу. Позивачка зазначила, що відповідачем не було надано до суду доказів того, що її відсутність більш ніж 150 днів протягом строку негативно вплинула на функціонування державного органу. Крім того, ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції та відповідачем було невірно обчислено строки тимчасової непрацездатності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, наказом Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України) від 18.02.2016 року № 57-к ОСОБА_1 призначено на посаду начальника управління кадрової політики та освіти МОЗ України.

У зв`язку із зміною організаційної структури та штатного розпису МОЗ України відповідно до Закону України «Про державну службу», введеними в дію наказом МОЗ України від 14.06.2016 року №236-к було утворено Департамент управління персоналом та кадрової політики, який об`єднав функції окремих структурних підрозділів: Управління кадрової політики та освіти та сектору кадрів апарату МОЗ України. Зокрема, посаду начальника Управління кадрової політики та освіти МОЗ України, що обіймала ОСОБА_1 , було ліквідовано.

17.06.2016 року позивача було ознайомлено з попередженням про можливе вивільнення та запропоновано посаду заступника директора Департаменту - начальника відділу управління керівними кадрами Департаменту управління персоналом та кадрової політики.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не було надано згоду на вказану пропозицію, було складено Акт МОЗ України від 17.06.2016 року № 11.

Водночас, з наявних у матеріалах справи листків непрацездатності вбачається, що ОСОБА_1 у період з 14.04.2016 року по 25.04.2016 року, з 06.07.2016 року по 15.07.2016 року; 18.08.2016 року по 26.08.2016 року; 29.08.2016 року по 12.09.2016 року, з 13.09.2016 року по 21.09.2016 року, з 22.09.2016 року по 30.09.2016 року, 03.10.2016 року по 21.10.2016 року, з 24.10.2016 року по 04.11.2016 року, з 07.11.2016 року по 18.11.2016 року, з 21.11.2016 року по 05.12.2016 року, з 07.12.2016 року по 16.12.2016 року, з 19.12.2016 року по 13.01.2017 року, з 16.01.2017 року по 03.03.2017 року, з 06.03.2017 року по 24.03.2017 року, з 27.03.2017 року по 07.04.2017 року, з 10.04.2017 року по 21.04.2017 року, перебувала на лікарняному.

06.12.2016 року працівниками МОЗ України було складено Акт № 22, в якому зафіксовано, що ОСОБА_1 в період с 09:00 по 18:00 год. була відсутня на робочому місці.

26.04.2017 року згідно витягу з протоколу засідання профспілкого комітету Первинної профспілки організації МОЗ України, комітетом було одноголосно погоджено звільнення ОСОБА_1 на підставі статті 87 Закону України «Про державну службу», за умови нез`явленням на службу більше як 150 календарних днів протягом робочого року державного службовця.

Цього ж дня МОЗ України було видано Наказ № 121-к «Про звільнення ОСОБА_1 », яким позивача було звільнено з посади начальника управління кадрової політики та освіти МОЗ України відповідно до частини другої статті 87 Закону, у зв`язку з нез`явленням на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

Вважаючи наказ № 121-к від 26.04.2017 року протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивачка звернулася з адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції зазначив, що оскаржуваний наказ виданий з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 6 статті 43 Конституції України встановлено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Преамбулою Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) передбачено, що цей Закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Згідно ч. 2 ст. 87 Закону № 889-VIII підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Наявність таких підстав припинення державної служби обумовлена тим, що тривала відсутність державного службовця у випадку тимчасової непрацездатності може негативно впливати на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу.

Аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що до періоду тимчасової непрацездатності зараховуються всі календарні дні звільнення від роботи за листком непрацездатності, у тому числі святкові, неробочі і вихідні дні, які припадають на такий період.

Отже, при визначені наявності підстав для припинення державної служби у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності облік часу нез`явлення на службі здійснюється не підряд, а сумарно протягом року, починаючи з першого дня нез`явлення на службу через тимчасову непрацездатність. Також у цьому разі, вихід державного службовця на службу не є тією обставиною, яка перешкоджає суб`єкту призначення реалізувати його право на припинення державної служби за його ініціативою.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі № 815/3259/17.

Судом першої інстанції встановлено, що загальний час тимчасової непрацездатності, ОСОБА_1 з 01.05.2016 року по 24.04.2017 року становить більше 150 днів, а саме 228 днів нез`явлення на службу внаслідок тимчасової непрацездатності, а з дати початку робочого року, який у позивачки починається з дати призначення її на посаду державного службовця 04.08.2009 року, з 04.08.2016 року по 04.08.2017 року становить 218 днів.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що відповідачем у спірному наказі правильно визначено підставу та причину звільнення позивача.

Згідно статті 43 КЗпП, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 пунктами 2,3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

В даному випадку у матеріалах справи наявний витяг з протоколу засідання профспілкого комітету Первинної профспілки організації МОЗ України від 26.04.2017 року згідно якого комітетом було одноголосно погоджено звільнення ОСОБА_1 на підставі статті 87 Закону України «Про державну службу», за умови нез`явленням на службу більше як 150 календарних днів протягом робочого року державного службовця.

Після отримання 26.04.2017 року відповідної згоди відповідачем було видано оскаржуваний наказ від 26.04.2017 року № 121-к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що звільнення позивача з займаної посади здійснено відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та за законами України, за наявності підстави, передбаченої частиною другою статті 87 Закону України «Про державну службу».

Вимоги позивачки щодо поновлення її на посаді, стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають до задоволення, оскільки є похідними від перших вимог, у задоволенні яких судом відмовлено у повному обсязі.

До того ж, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачка просила поновити її на державній (публічній) службі на посаді директора Департаменту управління персоналом та кадрової політики МОЗ України, проте вказані вимоги не мають під собою правового підґрунтя, оскільки остання не призначалась на вказану посаду, а тому відсутній юридичний факт, а відтак і не має місця порушення прав позивача.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно визнано необґрунтованими доводи позивачки про те, що оскаржуваний наказ від 26.04.2017 року № 121-к «Про звільнення ОСОБА_1 » виданий не уповноваженою особою, оскільки наявним у матеріалах справи наказом МОЗ України від 30.12.2016 року № 634-к про «Тимчасовий розподіл обов`язків між в.о. Міністра охорони здоров`я України та заступника міністра» підтверджується наявність у заступника Міністра охорони здоров`я з питань європейської інтеграції Сивака О.В . повноважень щодо виконання обов`язків державного секретаря МОЗ України.

Доводи апелянта про те, що 17.06.2016 року її було ознайомлено з попередженням про можливе вивільнення у зв`язку із зміною організаційної структури та штатного розпису МОЗ України відповідно до Закону України «Про державну службу», введеними в дію наказом МОЗ України від 14.06.2016 року №236-к, а тому відповідач у строк до 17.08.2016 року повинен був прийняти відповідне рішення, а не чекати іншої підстави для звільнення, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Статтею 83 Закону України «Про державну службу» передбачено підстави для припинення державної служби, серед яких, зокрема за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Згідно ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 2 вказаної норми передбачено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

Підстави для розірвання трудового договору передбачені й у статті 40 Кодексу законів про працю.

Так у вказані нормі зазначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках:

1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці;

3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення;

4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності;

6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу;

7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу;

10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду;

11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

В даному випадку у відповідача відбулась зміна організаційної структури та штатного розпису МОЗ України відповідно до Закону України «Про державну службу».

З наявних у матеріалах справи листків непрацездатності ОСОБА_1 вбачається, що у період з 06.07.2016 року по 21.04.2017 року позивачка майже безперервно знаходилась на лікарняному.

Враховуючи те, що нормами законодавства заборонено звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, крім звільнення за нез`явлення на роботі протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, колегія суддів вважає, що відповідачем було вчинено дії щодо звільнення позивача саме у відповідності до норм Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю.

Доводи апелянта про те, що вона мала переважне право на зайняття вакантної посади у новоутвореному структурному підрозділі, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в даному випадку підставною для звільнення слугувало тривале перебування позивача на лікарняному, а не зміни в організації виробництва і праці.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про ухвалення судом першої інстанції рішення неповноважним складом суду, оскільки вказана справа мала б розглядатися колегією суддів.

Так, пунктом 10 частини 1 Перехідних положень КАС України в чинній редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

КАС України передбачає, що адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження: загального або спрощеного.

Частиною 1 ст. 257 КАС України визначено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Положеннями частини 2 статті 33 КАС України передбачено, що будь-яку справу, що відноситься до юрисдикції суду першої інстанції, залежно від категорії і складності справи, може бути розглянуто колегіально у складі трьох суддів, крім справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження.

В той же час, відповідно до ч.13 ст. 31 КАС України справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим самим суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, які унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, визначених цим Кодексом.

Водночас, п.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Окружному адміністративному суді міста Києва, затверджених рішенням Зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2018 року на підставі п. 1.4.9 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26 листопада 2010 року із змінами та доповненнями, передбачено, що винятково у разі, коли головуючий суддя у передбачених законом випадках, не може продовжувати розгляд справи більше чотирнадцяти днів (тимчасова непрацездатність, закінчення повноважень, відпустка, відрядження тощо) або у випадку надмірного навантаження, якщо це може призвести або призводить до неможливості розгляду справи та матеріалів у визначені Кодексом адміністративного судочинства України строки, відповідні судові справи, за наявності клопотань учасників розгляду справи на підставі службової записки відповідального працівника суду (Додаток № 5 до даних Засад), або, у разі задоволення відводу або самовідводу головуючого судді (складу суду), на підставі ухвали суду про задоволення відводу (самовідводу) головуючого судді (складу суду), або за окремим рішенням Зборів суддів Окружного адміністративного суду міста Києва, передаються для повторного автоматизованого розподілу за вмотивованим розпорядженням керівника апарату суду (особи, яка виконує його обов`язки), що додається до матеріалів справи. Враховуючи, що у такому випадку, відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд справи починається спочатку та беручи до уваги вимоги підпункту 2.3.23 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 30 від 26 листопада 2010 року, попередньо сформований склад колегії суддів змінюється до одного судді (головуючого), а у разі встановлення головуючим суддею обставин, що зумовлюють необхідність формування колегії суддів, таке формування здійснюється в передбаченому пунктом 3 даних Засад порядку. У наведеному в абзаці першому даного пункту Засад випадку надмірного навантаження суддя складає службову записку на ім`я Голови суду. Результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи є протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями відповідного суду, що автоматично створюється автоматизованою системою.

Так, згідно наявного у матеріалах справи Протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів від 04.10.2017 року для розгляду справи №826/6746/17 було визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Качур І.В., Келеберда В.І., Федорчук А.Б.

Вказаною колегією суддів було розпочато слухання справи по суті, що підтверджується Протоколом судового засідання від 22.01.2018 року.

Водночас, 20.03.2018 року відповідно до п.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого призначено головуючого суддю Качура І.А.

Враховуючи те, що Засадами використання автоматизованої системи документообігу суду в Окружному адміністративному суді міста Києва передбачено можливість здійснення повторного автоматизованого розподілу справи між суддями за наявності певних обставин, судова колегія апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність порушень Окружним адміністративним судом міста Києва норм процесуального права під час розгляду справи та ухвалення судом першої інстанції рішення по суті позовних вимог.

Крім того необґрунтованими є й доводи апелянта щодо помилкового розгляду судом справи за правилами спрощеного позовного провадження, оскільки у матеріалах справи наявна заява, яка підписана представниками позивача та відповідача, згідно якої сторони надали свою згоду на розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без учасників на підставі ст.262 КАС України.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 04 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 27.11.2019 року.

Головуючий суддя Є.В. Чаку

Судді: В.В. Файдюк

Є.І. Мєзєнцев