Справа № 826/3801/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 листопада 2019 року № 826/3801/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Васильченко І.П., Вєкуа Н.Г., при секретарі судового засідання Моренко О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
до третя особа Кабінету Міністрів України Фонд соціального страхування України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1

від відповідача - Шокун О.В.

від третьої особи - Левшунов Д.С.,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України, третя особа Фонд соціального страхування України, в якому просив суд: визнати протиправною та скасувати ч. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 №1053 «Про перерахування розміру страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та членам їх сімей», як таку, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, а саме: перерахунок проведено не у спосіб, передбачений ч. 2 ст. 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; зобов`язати відповідача здійснити осучаснення страхових виплат за період 2008-2011, шляхом приведення коефіцієнтів перерахування щомісячних страхових виплат у 2008-2011 роках до коефіцієнтів зростання середньої заробітної плати в цей період на підставі даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.03.2018 відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до колегіального розгляду.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що затвердження збільшення сум щомісячних страхових виплат є протиправним і таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, а саме проведено не у спосіб, що передбачений ч. 2 ст. 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»: «Перерахування сум щомісячних страхових виплат проводиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати.

Таке перерахування проводиться з 1 березня наступного року відповідно до коефіцієнта, затвердженого Кабінетом Міністрів України на підставі даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики».

Тобто, на думу позивача, відповідач повинен був затверджувати коефіцієнт перерахування сум щомісячних страхових виплат потерпілим на підставі зростання у попередньому календарному році середньої зарплати, який йому надає центральний орган статистики України. В оскаржуваній постанові, відповідачем не було затверджено відповідного коефіцієнту, натомість останній затвердив підвищення бази розрахунку щомісячних страхових виплат на фіксовані суми. Крім того, позивач зазначив, що обов`язок щодо призначення, перерахування та проведення страхових виплат покладено на Фонд соціального страхування України, в той час як у Кабінету Міністрів України відсутні такі повноваження, що також підтверджено висновком Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проекту оскаржуваної постанови.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, з огляду на те, що з аналізу положень п. 2 постанови Кабінету Міністрів України №1053 та положень ч. 2 ст. 37 та ч. 1 п. 10 р. VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» можливо дійти висновку, що п. 2 оскаржуваної постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 №1053 "Про перерахування розміру страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та членам їх сімей" не має на меті затвердження коефіцієнту перерахунку, а встановлює конкретний розмір збільшення заробітної плати за попередні роки, з якої розраховувався щомісячний розмір страхової виплати. Також відповідач зазначив, що до 01.01.2015 питання визначення коефіцієнту перерахування страхових виплат потерпілим на виробництві було віднесено до компетенції Фонду, у зв`язку з чим, станом на момент прийняття оскаржуваної постанови у Кабінету Міністрів України були наявні повноваження, щодо призначення, перерахування та проведення страхових виплат.

Крім того, конкретний розмір збільшення за відповідні роки визначається як різниця між середнім розміром заробітної плати за 2011 рік та середнім розміром заробітної плати за минулий рік, з якого потерпілі мали право на проведення перерахунку страхових виплат.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача проти позовних вимог заперечив, зазначивши, що коефіцієнти підвищення страхових виплат за період 2008-2011 вже збільшувались постановою №24, пункт 2 оскаржуваної постанови додатково збільшує страхові виплати і при цьому не встановлює жодних коефіцієнтів перерахування страхових виплат.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом судового оскарження є пункт нормативно-правового акту - ч. 2 постанови Кабінету Міністрів України "Про перерахування розміру страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та членам їх сімей" від 27.12.2017 №1053. Так, оскаржуваним пунктом постанови було встановлено розмір щомісячної страхової виплати.

Обґрунтовуючи своє право на оскарження, позивач зазначив, що має 2 групу інвалідності внаслідок трудового каліцтва, згідно акта Н-1 від 16.04.2001 та перебуває на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Кропивницький Кіровоградської області з 03.06.2002, а отже вказана постанова застосовується до позивача.

Відповідно до положень ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За приписами ч. 3 ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Враховуючи викладене та, вважаючи пункт оскаржуваної постанови протиправним, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження Кабінету Міністрів України регулюються статтею 116 Конституції України, згідно якою Кабінет Міністрів України забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористування.

Статтею 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем`єр-міністр України.

Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09. 1999 №1105-XIV (далі - Закон №1105-XIV).

Відповідно до ч.1 ст. 37 Закону №1105-XIV перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться в разі:

1) зміни ступеня втрати професійної працездатності;

2) зміни складу сім`ї померлого.

Частиною 2 ст. 37 Закону №1105-XIV передбачено, що перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року відповідно до коефіцієнта, затвердженого Кабінетом Міністрів України на підставі даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики.

Визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає.

Підпунктом 15 п. 26 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 №2148-VIII, внесено зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV, зокрема, до пункту 10 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення», який викладено в такій редакції: « 10. У 2018-2020 роках перерахування сум щомісячних страхових виплат проводиться з 1 березня, за умови зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати (за даними центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики), відповідно до коефіцієнта, затвердженого Кабінетом Міністрів України. При проведенні перерахування з 1 березня 2018 року встановити новий розмір щомісячної страхової виплати потерпілим від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, у яких розмір такої виплати менший за розмір мінімальної заробітної плати у перерахунку на 100 відсотків втрати професійної працездатності, на рівні розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня 2017 року, з урахуванням ступеня втрати працездатності. Визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає».

Як вбачається із матеріалів адміністративної справи, проект постанови Кабінету Міністрів України "Про перерахування розміру страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та членам їх сімей" розроблено на виконання ч. 2 ст. 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» з урахуванням вимог п. 10 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

З метою осучаснення виплат проектом постанови пропонувалося до заробітної плати, яку потерпілий мав до ушкодження здоров`я, відкоригованої на коефіцієнти перерахунків, що проводились Фондом до 2018 року, додати суми, на яку збільшився середній розмір заробітної плати в Україні за період 2008-2011 років.

Зокрема, у 2011 році середній розмір заробітної плати в Україні складав 2633,06 грн., у 2010 році - 2 239,18 грн., у 2009 - 1 905,87 грн., у 2008 році - 1806 ,33 грн., у 2007 році - 1 351,14 грн.

Проектом постанови пропонується для потерпілих, які мали право на проведення врахування страхових виплат з 01.03.2008, з 01.03.2009, з 01.03.2010, з 01.03.2011 збільшити розмір заробітної плати, з якої станом на 01.03.2017 заховувались суми страхових виплат на суму 1 281,92 грн. (2 633,06 грн. - 13521,14 грн.); для потерпілих, які мали право на проведення перерахування страхових виплат з 01.03.2009, з 01.03.2010, з 01.03.2011 - на суму 826,73 грн. 53,06 грн. - 1 806,33 грн.); для потерпілих, які мали право на проведення перерахування страхових виплат з 01.03.2010, з 01.03.2011 - на суму 727,19 грн. (2 633,06 грн. - 1905,87 грн.); для потерпілих, які мали право на проведення перерахування страхових виплат з 01.03.2011 - на суму 393,88 грн. (2 633,06 грн. - 2 239,18 грн.).

Також проект акта погоджено без зауважень Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, Міністерством фінансів України.

Міністерством юстиції України проект акта погоджено із зауваженнями щодо невідповідності проекту вимогам нормопроектувальної техніки, які не враховано.

Відповідно до висновку Мін`юсту Кабінет Міністрів України наділено повноваженнями в частині затвердження коефіцієнту перерахування сум щомісячних страхових виплат. Також висловлено застереження, що проект акта поданий без додержання вимог Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.07.2007 № 950, у частині погодження проекту з Мінекономрозвитку. Станом на 22.12.2017 проект акта погоджено Мінекономрозвитку без зауважень. Протоколом узгодження позицій від 26.12.2017 не було враховано зауваження Міністерства юстиції України, з огляду на те, що з 2015 року правління Фонду втратило повноваження затверджувати коефіцієнти перерахування страхових виплат, вказаний обов`язок покладено на Кабінет Міністрів України.

Отже, з вищевказаного вбачається, що при здійсненні перерахування сум щомісячних страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та членам їх сімей з 01 березня поточного року застосуванню підлягають не лише положення частини 2 статті 37 Закону України від 23.09.1999 №1105-XIV, які містять загальні норми щодо випадків, коли таке перерахування здійснюється, але й пункту 10 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV, який визначає умови, за яких перерахування сум щомісячних страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та членам їх сімей має відбуватися у 2018-2020 роках, зокрема, зростання середньої заробітної плати за даними органу статистики та затверджений Кабінетом Міністрів України розмір коефіцієнту перерахування.

Суд звертає увагу на те, що наведені норми є чинними та не скасовані в установленому законом порядку, положення пункту 10 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України ««Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-XIV неконституційними не визнавалися.

Отже, з 11.10.2017 набули чинності норми права, які тимчасово - на період з 2018 року по 2020 рік, змінили підхід до визначення коефіцієнту для перерахування сум щомісячних страхових виплат.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, коефіцієнт перерахування сум щомісячних страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та членам їх сімей, з 1 березня 2018 року у розмірі 1,2 був затверджений п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 №1053 "Про перерахування розміру страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та членам їх сімей"

В свою чергу, оскаржуваним п. 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 №1053 "Про перерахування розміру страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та членам їх сімей" встановлено розмір щомісячної страхової виплати із збільшеного розміру заробітної плати, з якої станом на 01 березня 2017 року розраховувалися суми страхових виплат.

Розмір збільшення становить: 1281,92 гривні - для осіб, які мали право на перерахування з 1 березня 2008 р., 1 березня 2009 р., 1 березня 2010 р., 1 березня 2011 р.; 826,73 гривні - для осіб, які мали право на перерахування з 1 березня 2009 р., 1 березня 2010 р., 1 березня 2011 р.; 727,19 гривні - для осіб, які мали право на перерахування з 1 березня 2010 р., 1 березня 2011 р.; 393,88 гривні - для осіб, які мали право на перерахування з 1 березня 2011 року.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що пунктом 1 даної постанови затверджено коефіцієнт перерахування сум щомісячних страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, та членам їх сімей, з 01.03.2018 у розмірі 1,2, в той час як оскаржуваним пунктом 2 постанови встановлено конкретний розмір збільшення страхової виплати.

На думку позивача, відповідач протиправно затвердив суму щомісячних страхових виплат у фіксованому розмірі, що суперечить вимогам ст. 37 Закону України від 23.09.1999 №1105-XIV, оскільки останній зобов`язаний був збільшити суму щомісячних страхових виплат саме на коефіцієнт інфляції за відповідний період.

Як вбачається із пояснень відповідача та третьої особи, що 2012 році за рішенням правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України робочі органи Фонду здійснили осучаснення страхових виплат до 2008 року, замінивши коефіцієнти перерахунків, що проводилися щорічно з 1 березня, на коефіцієнти зростання номінальної заробітної плати замість коефіцієнтів зростання реальної заробітної плати.

Крім того, судом встановлено, що Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України прийняло постанову від 27.04.2007 № 24 «Про затвердження Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат», зареєстровану в Міністерстві юстиції України 22.06.2007 №715/13982.

Відповідно до п. 3.8.1. Постанови №24 підставою для перерахування розміру щомісячної страхової виплати з 1 березня кожного року є зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики.

Відповідно до п. 3.8.2. Постанови № 24 перерахування розміру щомісячної страхової виплати проводиться, виходячи з відкоригованої заробітної плати на коефіцієнт підвищення страхових виплат, затверджений правлінням Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Коефіцієнти підвищення страхових виплат у 2002 році - 1,193, у 2003 році - 1,182, у 2004 році - 1,152, у 2005 році - 1,238, у 2006 році - 1,203, у 2007 році - 1,183, у 2008 році - 1,125, у 2009 році - 1,063, у 2010 році - 1,0, у 2011 році - 1,102, у 2012 році - 1,176, у 2013 році - 1,149, у 2014 році - 1,079.

Отже, при проведенні перерахунку з 01.03.2012 застосовувався виключно коефіцієнт зростання номінальної заробітної плати, замість коефіцієнтів зростання реальної заробітної плати, у зв`язку з чим, страхові виплати для потерпілих (членів їх сімей), які мали право на проведення перерахунку у 2008-2011 роках, залишилися не осучасненими у зв`язку із відсутністю належного бюджетного асигнування.

Тому, з метою проведення осучаснення цих виплат, до заробітної плати, яку потерпілий мав до ушкодження здоров`я та відкоригованої на коефіцієнти перерахунків, що проводились Фондом до 2018 року, додано фіксовану грошову суму, на яку збільшився середній розмір заробітної плати в Україні за період 2008- 2011 років. Так, у проекті Державного бюджету на 2018 рік було передбачено 1 077, 9 млн. грн. на реалізацію механізму осучаснення страхових виплат за період 2008-2011.

Таким чином, суд звертає увагу позивача, що перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться не на коефіцієнт зростання середньої заробітної плати, який вже був проведений, згідно постановою №24, а у зв`язку із зростанням реального розміру середньої заробітної плати за період 2008- 2011 років. Таким чином, оскаржуваний пункт постанови визначає умови осучаснення проведених виплат.

Отже, затвердження з 01.03.2018 Кабінетом Міністрів України щомісячної страхової виплати із збільшеного розміру заробітної плати, з якої станом на 01.03.2017 розраховувалися суми страхових виплат повністю узгоджується з наданими останньому повноваженнями відповідно до Конституції України, Закону України «Про Кабінет Міністрів України» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Таким чином, суд вважає, що відповідач діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

Суд зазначає, що осучаснення страхових виплат не призвело до звуження прав позивача, оскільки останньому було фактично підвищено розмір страхових виплат, у спосіб, передбачений Законом.

Також, судом не приймаються до уваги посилання позивача на висновок Міністерства юстиції України за результатами правової експертизи до проекту постанови Кабінету Міністрів України "Про перерахування розміру страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (членам їх сімей)" від 26.12.2017, як доказ відсутності у Кабінету Міністрів України повноважень щодо призначення, перерахування та проведення страхових виплат, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, Міністерством юстиції України дійсно були висловлені зауваження до проекту постанови, що викладені у висновках до проекту постанови Кабінету Міністрів України "Про перерахування розміру страхових виплат потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (членам їх сімей)" від 26.12.2017, що містяться в матеріалах даної справи.

У протоколі узгодження позицій, Міністерством соціальної політики України як розробником проекту оскаржуваного нормативно-правового акту не було враховано надані Міністерством юстиції України зауваження від 26.12.2017, з огляду на те, що до 01.01.2015 питання визначення коефіцієнту перерахування щомісячних страхових виплат було віднесено до компетенції правління Фонду соціального страхування України.

Отже, з вищевказаного слідує, що з 2015 року Фонд соціального страхування України втратив повноваження затверджувати коефіцієнти страхових виплат та згідно вимог Закону України "Про загальнообов`язкове соціальне страхування" вказані повноваження покладено на Кабінет Міністрів України.

Крім того, позивач, оскаржуючи пункт 2 Постанови № 1053, не оскаржує процедуру прийняття Постанови №1053, а посилається виключно невідповідність, на його думку, положень пункту 1 вимогам Закону України від 23.09.1999 №1105-XIV, у зв`язку з чим, суд розглядав справу в межах позовних вимог.

Згідно вимог ч. 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 26.12.2011 № 20-рп/2011, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

Конституційний Суд України в рішенні від 25.12.2012 № 3-рп/2012 визначив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

У рішенні Конституційного суду України по справі № 18/183-97 від 03.10.1997 зазначається, що загальновизнаним є те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

У рішенні від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення Суду від 12.10.2004 у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії»).

Європейський суд з прав людини у рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися й передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 - 11, 19, 72 - 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст складено: 25.11.2019

Головуючий суддя А.С. Мазур

Суддя І.П. Васильченко

Суддя Н.Г. Вєкуа