Справа № 620/2306/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/2306/19 Суддя (судді) першої інстанції: Баргаміна Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів: Парінова А.Б., Собківа Я.М

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області

на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року

у справі № 620/2306/19 (розглянуту у спрощеному позовному провадженні )

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до відповідача Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області

про визнання протиправним та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2019 року до Чернігівського окружного адміністративного суду звернулась фізична особа - підприємець ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, в якому просила скасування рішення № 470/25-01-53-06 від 11.02.2019 про застосування щодо позивача штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

В обґрунтування позову зазначено, що грошові зобов`язання зі сплати єдиного внеску за 2015-2017 роки сплачені в повному обсязі та своєчасно. Разом з тим, у зв`язку з помилкою у зазначенні в платіжному дорученні розрахункового рахунку грошові кошти помилково зараховані на інший рахунок - рахунок з найманими працівники. Вказує, що помилкове визначення розрахункового рахунку у платіжному дорученні під час сплати суми зобов`язання не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату/несвоєчасну сплату єдиного внеску у визначений законом строк.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправним та скасовано рішення № 470/25-01-53-06 від 11.02.2019 Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області про застосування щодо позивача штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування штрафу у розмірі 944,07 грн за період з 20.10.2015 до 18.01.2017 та пені у розмірі 1250,65 грн.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Позивачем відзив (заперечення) на апеляційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції й відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Позивач у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця та перебуває на обліку в Чернігівському управлінні Головного управління ДФС у Чернігівській області.

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій квитанцій та інтегральної карти платника податку, позивач сплачувала єдиний внесок у встановленому законодавством розмірі за ІІІ квартал 2015 року - ІV квартал 2016 року на р/р 2526 та р/р 2526, що використовуються для сплати єдиного внеску, нарахованого робітникам на суму: заробітної плати, винагород за договором, допомоги по тимчасовій непрацездатності (а.с. 18-27, 47-49).

На підставі заяви позивача від 17.01.2017року, податковим органом 23.01.2017 року здійснено перерахунок коштів в сумі 6430,16 на вірний рахунок єдиного внеску, а саме на р/р 2526.

В подальшому, Головним управлінням Державної фіскальної служби у Чернігівській області прийнято рішення № 79/25-01-13-03 від 12.01.2018 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

За результатом адміністративного оскарження, вказане рішення скасовано рішенням Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 27.02.2018 № 2836/Д/99-99-11-02-02-25, відповідача зобов`язано винести нове рішення з урахуванням викладеної в рішенні позиції (а.с. 30-31).

Головним управлінням Державної фіскальної служби у Чернігівській області 11.02.2019 року прийнято рішення № 470/25-01-53-06 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 944,07 грн. за період з 20.10.2015 по 18.01.2017 та нараховано пеню в розмірі 1250,65 грн. (а.с. 10-11).

Позивачем було подано скаргу на вищевказане рішення, однак Державною фіскальною службою України в рішенні від 19.07.2019 № 34407/6/99-99-11-05-02-25 повідомлено позивача, що скарга не підлягає розгляду (а.с. 12-13).

Не погоджуючись із рішенням податкового органу про застосування штрафних санкцій, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що застосування до позивача штрафних санкцій за несвоєчасну сплату єдиного податку, є безпідставним, оскільки помилкова сплата єдиного внеску на інший рахунок органу доходів і зборів не є правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми збору у визначений законодавством строк.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, врегульовано Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 6 Закону).

Відповідно до частин п`ятої-сьомої статті 9 Закону сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування. Для зарахування єдиного внеску в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та його територіальних органах відкриваються в установленому порядку небюджетні рахунки відповідному органу доходів і зборів. Зазначені рахунки відкриваються виключно для обслуговування коштів єдиного внеску. Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

Абзацом першим частини восьмої статті 9 Закону передбачено, що платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Відповідно до пункту 1 частини десятої статті 9 Закону днем сплати єдиного внеску вважається у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (частина одинадцята статті 9 Закону).

Відтак, єдиний внесок вважається сплаченим у разі перерахування його платником на рахунок органу доходу і збору.

Частиною чотирнадцятою статті 25 Закону передбачено, що про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Як вбачається із наданих доказів, та вірно встановлено судом першої інстанції, фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 єдиний внесок перераховано на казначейській рахунок відповідача у повному обсязі.

При цьому, щодо допущеної помилки, в номері розрахункового рахунку, на який позивачем сплачувався єдиний внесок, колегія суддів зазначає, що така помилка призвела лише до тимчасового не відображення сплачених сум в інтегральній картці платника податку, однак не до фактичної недоїмки зі сплати єдиного внеску.

Правова позиція щодо сплати обов`язкових платежів (зборів) висловлена у постанові Верховного суду України від 16.06.2015 року у справі № 21-377а15, в якій зазначено, що здійснення помилки під час перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету в строк, встановлений п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України, має кваліфікуватися як дія, хоча й помилкова. Відтак дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів, передбачених п. 126.1 ст. 126 Податкового кодексу України. Крім того, Верховний Суд України зазначив, що для підтвердження факту несплати узгодженої суми грошового зобов`язання необхідно встановити, що у визначений законодавством строк, платник податків не вчинював дії, спрямовані на перерахування узгодженої суми грошового зобов`язання до державного бюджету.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у в постановах від 30.01.2018 у справі № 810/875/17, від 24.10.2018 у справі № 760/6097/16-а.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що, у даному випадку, застосування до позивача штрафних санкцій за несвоєчасну сплату єдиного податку є безпідставним, оскільки помилкова сплата єдиного внеску на інший рахунок органу доходів і зборів не є правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми податку у визначений законодавством строк.

Вказані обставини представником відповідача у судовому засіданні не спростовано, при цьому інших доводів ніж ті , на які податковий орган посилався у відзиві на позов, в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи встановлені обставини та норми чинного законодавства України колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому апеляційна скарга не містять посилання на обставини, передбачені статтями 317-319 Кодексу адміністративного судочинства України, за яких рішення суду підлягає скасуванню.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підставі, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови буде складено протягом п`яти днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: А.Б. Парінов

Я.М. Собків

Повний текст постанови складено 27 листопада 2019 року