Справа № 1540/4966/18
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-11-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

28 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 1540/4966/18

адміністративне провадження № К/9901/17866/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 1540/4966/18

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду (суддя Самойлюк Г. П.) від 24 січня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Димерлій О. О., Єщенко О. В., Кравченко К. В.) від 07 травня 2019 року,

УСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 24 жовтня 2018 року, просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 179 від 19 вересня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту,

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що у вересні 2018 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні, однак 21 вересня 2018 року отримав повідомлення № 5/1-697 від 19 вересня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 179 від 19 вересня 2018 року, у відповідності з яким на підставі п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При зверненні до органів міграційної служби позивач наголосив, що побоюється повернення до країни походження внаслідок своєї діяльності та погроз з боку невідомих осіб. Позивач вважає рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, таким, що прийнято без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

3. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2019 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог.

4. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, 24 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2019 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

5. Після усунення недоліків касаційної скарги, ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2019 року визнано поважними причини пропуску строку на касаційне оскарження та поновлено такий строку; відкрито касаційне провадження у цій справі; установлено строк для подачі відзиву.

6. 22 листопада 2019 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

7. Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд у порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

8. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: Камерун, провінція Літторал, район Мунго, с. Бомоно Ба Мбенгу ; здобув середню освіту; за віросповіданням християнин-протестант; за національністю камерунець, етнічна приналежність бабака; рідна мова бакуері; володіє французькою вільно, англійською на середньому рівні; неодружений. Позивач вибув з країни громадянської належності 30 січня 2013 авіарейсом Дуала (Камерун) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). Перетнув кордон України легально.

9. 03 вересня 2018 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

10. В анкеті доданої до заяви ОСОБА_1 зазначив, що виїхав за межі Камеруну на навчання до України. Зважаючи на хворобу (епілепсія), і висміювання батько наполягав на його виїзді за кордон на навчання. Також зазначив про небажання повертатись до країни громадянської належності, оскільки на півночі Камеруну виник збройний конфлікт, внаслідок якого зруйновано будинок позивача, а на території регіону, в якому мешкав позивач відбуваються мітинги проти держави. При зверненні до органів міграційної служби позивач наголосив, що побоюється повернення до країни походження внаслідок своєї діяльності та погроз з боку невідомих осіб.

11. 19 вересня 2018 року на підставі проведених інтерв`ю та анкетування із ОСОБА_1 з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За наслідками аналізу матеріалів особової справи заявника підтверджено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача притулку на території України подій або нових обставин для обґрунтованого побоювання не виявлено.

12. 19 вересня 2018 року відповідачем видано наказ № 179 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Камеруну ОСОБА_1 , особова справа № 2018OD0136.

13. 21 вересня 2018 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 5/1-697 від 19 вересня 2018 року.

14. Вважаючи спірне рішення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

15. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що у спірних правовідносинах відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством.

16. Суди попередніх інстанцій, серед іншого, дійшли висновку, що позивач як шукач захисту не надав як до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, так і до суду документів, які можуть бути доказом того, що йому загрожує небезпека у разі повернення до країни громадянської належності, а також не навів жодних фактів на обґрунтування побоювань у разі повернення до Камеруну, які б ґрунтувались на подіях, прикладах або інших доказах, що можуть вказувати на наявність ймовірних побоювань. Твердження позивача стосовно можливого переслідування є суперечливими та неправдоподібними. Так, позивач прибув в Україну в 2013 році, а за наданням міжнародного захисту звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області у 2018 році. Як вбачається зі змісту копії перекладу паспортного документа позивача, місцем мешкання останнього зазначене м. Еболова (Камерун). Вищезазначені регіони не охоплені військовим протистоянням між органами державної влади та сепаратистськими формуваннями, мають необхідні для належного проживання комунікації, що також підтверджено позивачем під час співбесіди.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

17. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судом неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.

18. Зокрема, скаржник зазначив, що позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено у п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту», оскільки йому не було відмовлено у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, а також він не видавав себе за іншу особу при звернення, відтак заява ОСОБА_1 не носить характеру зловживання у розумінні п. 6 ст. 8 Закону.

19. Обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я стали причиною виїзду з Камеруну, оскільки позивач хворіє на епілепсію, то він належить до вразливої соціальної групи хворих на епілепсію, яка знаходиться під постійним ризиком дискримінації у Камеруні.

20. Також, скаржник зазначив, що «йому може загрожувати смерть або тортури та жорстоке або нелюдське поводження через те, що він походить з регіону, який вважається сепаратиським, де йдуть бойові дії, що селище, де він проживав з родиною, знищено внаслідок бойових дій, а молодих чоловіків з його регіону вважають бійцями антиурядових сил, затримують та піддають жорстокому поводженню, тортурам та позасудовим стратам».

21. Суди попередніх інстанцій, під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не врахували інформацію по країні походженні, яка підтверджує наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, передбачених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту».

22. Крім цього, скаржник у касаційній скарзі здійснює виклад обставин справи та надає їм відповідну оцінку, цитує норми процесуального та матеріального права, посилається на інформацію міжнародних джерел щодо країни походження позивача, а також висловлює свою незгоду із оскаржуваними судовими рішеннями про відмову у задоволенні позовних вимог.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

23. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до ч. 1 ст. 341 КАС України, виходить з такого.

24. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

25. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08 липня 2011 року (надалі - Закон № 3671-VI).

26. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

27. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

28. Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

29. Згідно з ч. 1, 7 ст. 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

30. Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

31. Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

32. Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (пункти 45, 66).

33. Відповідно до ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

34. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

35. Крім цього, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

36. Відповідно до Позиції УВКБ ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

37. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

38. Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

39. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що захворювання на епілепсію не може бути визнано в якості причини, за якої позивач наразі не може повернутися на територію країни громадянської належності, оскільки під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів доказів або обґрунтованих тверджень стосовно можливості зазнати загрози для себе у зв`язку із вищезазначеною обставиною.

40. Колегія суддів погоджується з таким висновком судів та зазначає, що посилання скаржника на такі обставини у п. 19 цієї постанови із цитуванням статті засобу масової інформації (The Pan African Medical Journal) від 22 січня 2013 року не може слугувати підставою для висновку, що міграційним органом не надано обґрунтованої оцінки таким обставинам під час прийняття спірного рішення. Крім цього, як встановлено судами, відповідач приділив цьому питанню значну увагу та всебічно оцінив всі об`єктивні та суб`єктивні сторони цієї обставини під час складання відповідного висновку.

41. Щодо доводів скаржника про обставини збройного конфлікту у Камеруні, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що міграційним органом на підставі аналізу інформації за країною походження встановлено, що конфлікт про який повідомляв позивач відбувається не на сході, а у північно-західних та південно-західних провінціях Камеруну, де проживає переважна більшість англомовного населення країни. При цьому, проведеним аналізом матеріалів особової справи підтверджено, що ОСОБА_1 ніколи не приймав участі у заходах або акціях, спрямованих на відділення регіону ймовірного постійного проживання території Камеруну, не здійснював активних дій, не пов`язаний з жодним сепаратистським або радикальним формуванням. Крім цього, згідно паспортного документу громадянина Камеруну, місцем постійного мешкання ОСОБА_1 є м. Еболова. За інформацією країни походження, цей регіон не охоплений військовим протистоянням між органами державної влади та сепаратистами. Водночас, можливість переслідування у зв`язку з ймовірним походженням позивача з англомовних регіонів спростовується відсутністю у нього жодних формально виражених або зовнішніх ознак, які б вказували на належність до англомовних районів Камеруну.

42. Також, колегія суддів зазначає, що скаржник під час співбесіди повідомив орган міграційної служби, що по відношенню до нього на час його проживання на території країни громадянської належності не застосовувались тортури, нелюдське або таке, що принижує людську гідність поводження, також ані позивач, ані його близькі родичі не були причетні до насильницьких зникнень або викрадень на Батьківщині. Не містять таких обставин і доводи касаційної скарги.

43. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що за результатами розгляду особової справи позивача разом з інформацією, наданою ним, співбесід останнього з посадовими особами відповідача, не встановлено об`єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для ОСОБА_1 стати в Республіці Камерун жертвою переслідувань за конвенційними ознаками, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які є необхідними для визнання особи біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

44. Доводи касаційної скарги таких висновків не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

45. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).

46. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина 2 статті 341 КАС України).

47. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанцій у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

48. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

49. Відповідно до ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

50. Отже, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - залишенню без змін.

51. Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2019 року у справі № 1540/4966/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов