Справа № 440/2557/19
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 р.Справа № 440/2557/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

представника позивача ОСОБА_2.,

представника відповідача Бабак Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, повний текст складено 30.08.19 року по справі № 440/2557/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу(недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Полтавській області (далі - відповідач) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2019 № Ф-4655-50.

В обґрунтування позову вказував, що позивач підприємницькою діяльністю не займався, доходу від здійснення підприємницької діяльності не отримував, а відтак і не брав на себе зобов`язань по сплаті єдиного внеску. Позивач зазначав, що ГУДФС у Полтавській області, як адміністратор внеску, мало направляти йому вимоги щоразу, як тільки розмір недоїмки збільшувався протягом календарного місяця. Однак, спірна вимога стала першою, яку отримав позивач від контролюючого органу. Крім того, наголошував на не проведенні відповідачем жодних перевірок, а відтак не зрозуміло на підставі яких матеріалів спірна вимога винесена.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 27 серпня 2019 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх обставин у справі, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд скасувати рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Зокрема, апелянт посилався на те, що судом першої інстанції не враховано всі обставини справи, оскільки вимога про сплату боргу формується за сукупності підстав - актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів та зборів. В даному випадку відповідачем проігноровані відповідна сукупність підстав, оскільки жодних актів перевірок ФОП ОСОБА_1 протягом 2017-2019 років відповідач не складав, так як не проводив жодних перевірок, крім того, протягом 2017-2019 років відповідач не надсилав жодної вимоги про сплату боргу (недоїмки)

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції 19.11.2019 представники сторін підтримали свої правові позиції по справі.

Протокольною ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019 замінено відповідача Головне управління ДПС у Полтавській області на належного - Головне управління ДПС у Полтавській області.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що згідно даних витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 10.01.2007 ОСОБА_1 зареєструвався як фізична особа-підприємець, номер запису 0013849; 17.07.2019 останній припинив реєстрацію в якості фізичної особи-підприємця, номер запису про державну реєстрацію припинення 3013849.

ГУДФС у Полтавській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2019 № Ф-4655-50 на суму 21030,90 грн, яка направлялася позивачу рекомендованим листом з повідомленням та вручена останньому, що підтверджується його підписом на зворотному повідомленні про вручення поштового відправлення.

Не погодившись з вказаною вимогою, позивач оскаржив вказану вимогу до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.06.2019 № Ф-4655-50, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі - Закон №2464-VI).

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI визначено, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Як слідує з матеріалів справи, впродовж періоду нарахування спірної суми єдиного внеску фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування, що позивачем не заперечувалось.

Тобто, платнику нараховано єдиний внесок в автоматичному режимі: за 2017 рік - 8448,00 грн (704,00 грн х 12 міс.); за 2018 рік - 9828,72 грн (819,06 грн х 12 міс.); за 2019 рік - 2754,18 грн (918,06 грн х 3 міс.).

Відтак, обов`язок по сплаті єдиного внеску для позивача у вказаний період був передбачений саме пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI.

При цьому, приписи вказаної норми не виключають обов`язку фізичних осіб-підприємців на загальній системі оподаткування сплачувати єдиний внесок у разі якщо таким платником не отримувався дохід (прибуток) від здійснення підприємницької діяльності чи взагалі відповідна діяльність не здійснювалась.

Так, абзац 2 пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI чітко визначає, що у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

За викладених обставин, доводи апелянта щодо відсутності у нього обов`язку по сплаті єдиного внеску за спірний період є безпідставними, з огляду на перебування останнього зареєстрованим у вказаному періоді в якості фізичної особи-підприємця, яка не здійснює підприємницьку діяльність.

Колегія суддів зауважує, що Закон №2464-VI передбачає обов`язок по сплаті єдиного внеску незалежно від отриманого доходу від здійснення підприємницької діяльності як для фізичних осіб-підприємців на загальній системі оподаткування, так і для фізичних осіб-підприємців на спрощеній системі оподаткування.

Тобто, наявність у фізичної особи-підприємця платника податку обов`язку по сплаті єдиного внеску жодним чином не залежить від виду системи оподаткування, на якій перебуває така особа.

Апелянт також посилається на те, що ГУДФС у Полтавській області, як адміністратор єдиного внеску, мало направляти йому вимоги щоразу, як тільки розмір недоїмки збільшувався протягом календарного місяця. Тобто, фактично ОСОБА_1 мав почати отримувати податкові вимоги ще з квітня 2017 року. Однак, за останні три роки ОСОБА_1 жодного разу не отримував не тільки вимог про сплату боргу, а й повідомлень про наявність податкового боргу чи актів перевірки.

Однак, вказані доводи колегією суддів відхиляються, як такі, що не спростовують державної реєстрацію останнього у 2017-2019 роках як фізичної особи-підприємця, наявності у нього обов`язку по сплаті єдиного внеску у вказаному періоді та, у зв`язку з невиконанням такого обов`язку, виникнення у ОСОБА_1 заборгованості по єдиному внеску в розмірі 21030,90 грн.

Водночас, відповідно до частини 16 статті 25 Закону №2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Також, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо того, що відомості з інтегрованої картки платника єдиного внеску та з Реєстру підприємців не входять до переліку «інших документів», як такі, що не підтверджують сум виплат (доходу) ОСОБА_1 , а тому не можуть бути підставою для оформлення спірної вимоги, з огляду на наступне.

Так, згідно із пунктом 3 розділу VI Інструкції № 449 органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.

Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи) (пункт 4 розділу VI Інструкції № 449).

З огляду на зазначене, чинним законодавством надано право податковому органу нарахувати єдиний внесок з облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів без складання акту перевірки.

Судовим розглядом встановлено, що впродовж періоду нарахування спірної суми єдиного внеску фізична особа-підприємець ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування, а відповідач вправі обчислювати суми єдиного внеску, не нараховані і не сплачені платником сум єдиного внеску, та зазначати це у вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Враховуючи те, що позивач не виконав свого обов`язку щодо нарахування та сплати єдиного внеску, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем правомірно, у відповідності до вимог Закону № 2464-VI обчислено суми єдиного внеску, не сплачені позивачем протягом 2017-2019 років у загальному розмірі 21030,90 грн., про що зазначено у спірній вимозі.

Констатуючи необґрунтованість інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя. Зокрема, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 27.08.2019 року по справі № 440/2557/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)А.О. Бегунц
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва Я.М. Макаренко
Повний текст постанови складено 25.11.2019 року