Справа № 460/1061/19
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9849/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Іщук Л.П., Обрізка І.М.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення заборгованості та моральної шкоди,

суддя(і) у І інстанції Зозуля Д.П.,

час ухвалення рішення 13 год 02 хв,

місце ухвалення рішення м. Рівне,

дата складення повного тексту рішення 05 серпня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:

визнати бездіяльність (соботаж) Міністерства юстиції України (далі Мінюст) щодо надмірно тривалого невиконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» від 06 червня 2013 року, яким зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_2 , у частині виконання ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року незаконною і протиправною;

стягнути з відповідача на його користь кошти для придбання житла (матеріальну шкоду, збитки, сатисфакцію, грошову оцінку, еквівалент) в національній валюті (гривні) у сумі, еквівалентній 80000 доларів США за курсом Національного банку України, що згідно із перерахунком на час подачі позову становить 2118440 грн ;

стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 200000 грн за дискримінаційну, незаконну і протиправну бездіяльність, що призвело до надмірно тривалого невиконання та зволікання (волокита, соботаж) виконанням судових рішень.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року у справі № 460/1061/19 позов було задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Мінюсту щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) у частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 . Стягнено з Мінюсту на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 50000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідальним за виконання рішень Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) та його координацію є Мінюст. Доказів контролю Мінюсту у порядку, визначеному статтею 11 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Закон № 3477-IV), за виконанням рішення ЄСПЛ у справі «Кононова та інші проти України» та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру у частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 , відповідачем не надано. Доводи відповідача щодо вжиття ним всіх необхідних заходів для виконання цього рішення ЄСПЛ та відсутність необхідних законодавчих актів, які б забезпечували його виконання, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи. Тому позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Мінюсту щодо виконання рішення ЄСПЛ від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» у частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 , підлягає до задоволення.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь коштів для придбання житла у національній валюті (гривні) у сумі, еквівалентній 80000 доларів США, то така вимога позивача обґрунтована необхідністю проведення судом відновлення провадження чи повторного розгляду справи адміністративним судом відповідно до частини 2 статті 10 Закону № 3477-IV. Повторний розгляд справи судом, включаючи відновлення провадження у справі, можливий лише у випадку застосування ЄСПЛ такого додаткового заходу індивідуального характеру, як відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції. Рішенням ЄСПЛ щодо позивача не визначено такого додаткового заходу індивідуального характеру, що могло бути підставою для повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі. Жодною процесуальною нормою національного законодавства не передбачено повторний розгляд судом справи у порядку позовного провадження при наявності рішення суду, що набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Тому така позовна вимога ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Враховуючи доведеність заподіяної моральної шкоди позивачу бездіяльністю відповідача, та з урахуванням характеру допущених стосовно нього порушень, глибини та обсягу його моральних страждань, засад розумності, виваженості і справедливості, а також з урахуванням інших обставин у даній справі, які мають істотне значення, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди і вважав, що з Мінюсту на користь ОСОБА_1 слід стягнути моральну шкоду у розмірі 50000 грн.

У апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просив зазначене судове рішення скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог та задовольнити вимоги його позову у повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач з 1998 року проявив бездіяльність щодо контролю, координації та взаємодії з органами державної влади та органами місцевого самоврядування (Володимирецькою селищною радою далі Рада) за виконанням ряду судових рішень про усунення порушеного права на житло його сім`ї і продовжує свою бездіяльність з 06 червня 2013 року, коли ЄСПЛ своїм рішенням зобов`язав уже державу Україна виконати ряд судових рішень національних судів, ухвалених на користь сім`ї ОСОБА_1 .

Розмір стягнутої судом першої інстанції моральної шкоди є мізерним у порівнянні із тим, що відповідач бездіє 21 рік, завдаючи щоденних страждань всій сім`ї позивача з 1998 року.

Наполягає на тому, що ЄСПЛ рішенням у справі «Кононов та інші проти України» від 06 червня 2013 року державу Україна зобов`язав виконати не одне, а цілий ряд рішень національних судів, ухвалених на його користь, і не зобов`язував виконати рішення національного суду щодо зобов`язання придбати та надати у його користування квартири, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Суд першої інстанції помилково вказує проте, що у даному спорі мова йде про повторний розгляд справи судом у порядку позовного провадження при наявності рішення суду, що набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, оскільки мова іде виключно про бездіяльність відповідача щодо надмірного тривалого невиконання прийнятого судового рішення.

Наполягає на тому, що суд першої інстанції не надав оцінки копіям розписок подружжя ОСОБА_3 щодо наміру придбання позивачем житла в АДРЕСА_1 , як факт збитків у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України.

Визнавши наявність протиправної поведінки відповідача, суд стягнув лише часткову моральну шкоду, а матеріальну шкоду (збитки) не стягує, тобто не вирішив спір по суті згідно із заявленими вимогами.

При цьому матеріальна шкода у даному випадку позивачем визначена у двох формах:

щодо наміру придбання житла в АДРЕСА_1 ;

щодо можливості відповідача придбати та надати для сім`ї ОСОБА_4 житло в АДРЕСА_1 , яке відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» могла приватизувати його сім`я та мати певний зиск (упущена вигода), або навіть і відчужити таке житло і мати також прибуток у визначеній у позові сумі.

Наголошує на тому, що мова у позові йде про невиконання рішення ЄСПЛ від 06 червня 2013 року, яким зобов`язано державу Україна виконати і ухвалу Володимирецького районного суду від 26 червня 2008 року щодо стягнення з Володимирецької селищної ради на користь ОСОБА_1 коштів для придбання житла у сумі 164004,75 грн, а надмірно тривалий час невиконання вказаних рішень судів в частині стягнення з боржника на його користь визначеної суми для придбання житла призвів до її знецінення.

Додатково звертає увагу на те, що склад його сім`ї збільшився і для правильного обрахунку жилої площі та вартості житла слід враховувати кожного члена моєї сім`ї, який перебуває на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов на даний час.

Відповідач тривалий час створює утиски для сім`ї позивача, дискримінує його та членів сім`ї у порушення статті 12 Закону України «Про засади запобігання та проти дискримінації в Україні», що є підставою для відшкодування матеріальної і моральної шкоди, відповідно до статті 15 цього закону.

Для визначення розміру відшкодування матеріальних збитків було взято за основу оголошення про продаж за середньою ціна відремонтованого житла у АДРЕСА_1 за ціною 80000 доларів США та надано власникам завдаток за його придбання.

Наполягає на тому, що стягнення коштів для придбання житла та /або відшкодування матеріальних збитків, шкоди, витрат, грошової оцінки, еквівалент, сатисфакція, відшкодування тощо є взаємопов`язаними та тотожними поняттями.

Відповідач Мінюст у своїй апеляційній скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі. Свої апеляційні вимоги обґрунтовував тим, що у провадженні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мінюсту перебуває виконавче провадження з виконання рішення № 11770/03, виданого 06 червня 2013 року ЄСПЛ у справі «Кононова та 106 інших заяв проти України», за яким ОСОБА_1 є одним із заявників. Згідно із цим рішення держава Україна взяла на себе зобов`язання виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними та сплатити протягом трьох місяців 3000,00 (три тисячі) євро.

У ході виконання зазначеного рішення ЄСПЛ на користь ОСОБА_1 платіжними дорученням Мінюсту від 06 вересня 2013 року № 2745 було перераховано 31657,08 грн (еквівалент 3000 євро) та від 20 червня 2014 року № 1750 пеня за несвоєчасне виконання рішення ЄСПЛ у розмірі 247,00 грн.

У відповідності до вказаного рішення ЄСПЛ необхідно виконати ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 липня 2002 року, яка була змінена ухвалою того ж суду 26 червня 2008 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2011 року, а саме зобов`язати Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Згідно з інформацією Автоматизованої системи виконавчих проваджень рішення національного суду перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Рівненської області (ВП№ 31166879). Перевірка виконання рішень судів, які перебувають на виконанні у територіальних органах ДВС, не відноситься до компетенції Міністерства юстиції України.

Відповідно до пункту 11 Порядку взаємодії Державної виконавчої служби України та Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини під час забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання рішень Європейського суду з прав людини, затвердженого наказом Мінюсту від 23 вересня 2013 року № 1989/5 (далі Порядок № 1989/5) у разі якщо рішення національного суду, в якому передбачається вжиття заходів зобов`язального (немайнового) характеру, не може бути виконане протягом одного місяця з дня отримання ДВС автентичного перекладу тексту відповідного рішення Європейського суду, державний виконавець, на виконанні в якого перебувало рішення національного суду, звертається до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення із обов`язковим повідомленням суду про необхідність залучення представника Секретаріату як спеціаліста в галузі застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та виконання рішень Європейського суду.

Таким чином, заходи примусового виконання рішення національного суду зобов`язального характеру, яке підлягає виконанню в рамках рішення ЄСПЛ, першочергово зобов`язаний вжити державний виконавець, на виконанні в якого перебуває рішення національного суду, а не Мінюст, що проігноровано судом першої інстанції.

Вирішення питання про стягнення з Мінюсту моральної шкоди за невиконання рішення національного суду у розмірі 50000 грн є безпідставним. Оскільки за рішенням національного суду, винесеного на користь ОСОБА_1 , боржником є Рада, то вона і повинна вчинити певні дії.

Судом проігноровано те, що ОСОБА_1 неодноразово надавались житлові приміщення на виконання рішення суду, проте, такі рішення не були реалізовані з вини останнього.

Окрім того, судом першої інстанції не враховано те, що рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року по справі № 817/400/18 з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області та Ради вже було стягнуто моральну шкоду за надмірно тривале невиконання судових рішень у розмірі 50000,00 грн, а також рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року по справі № 460/1060/19 з Управління та Департаменту повторно стягнуто моральну шкоду 20 000,00 грн, а рішенням, яке оскаржується, втретє стягнуто моральну шкоду з Мінюсту за тими ж обставинами та з тих же підстав.

Водночас, судом першої інстанції у своєму рішенні не наведено підстав для стягнення моральної шкоди саме в такому розмірі, а позивачем не надано доказів нанесення йому моральної шкоди. Рішення суду не містить жодного розрахунку розміру цієї шкода та обґрунтування саме такого розміру. ОСОБА_1 жодних доказів на підтвердження наявності шкоди (моральної шкоди), збитків та причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою відповідача суду першої інстанції не надав.

У відзиві на апеляційну скаргу Мінюсту позивач ОСОБА_1 заперечив обґрунтованість вимог апелянта. Наполягає на необхідності задоволення його позовних вимог у повному обсязі, а отже відхилення апеляційних вимог Мінюсту.

Позивач ОСОБА_1 у ході апеляційного розгляду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов у повному обсязі, одночасно відхиливши апеляційну скаргу Мінюсту.

Представник Мінюсту у судовому засіданні апеляційного суду підтримала вимоги, викладені у апеляційній скарзі відповідача. Вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо Мінюсту необґрунтованими та просить у їх задоволенні відмовити.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року у справі № 6-А-4/08 було задоволено заяву ОСОБА_1 про зміну способу виконання постанови суду. Змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 червня 2007 року та вирішено стягнути з Ради на його користь 164004,75 грн. для придбання житла.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2011 року абзац другий резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року було викладено у новій редакції: «Змінити спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.07.2007 року та зобов`язати Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України».

З огляду на тривале невиконання Радою судового рішення Печончик О.В ОСОБА_5 звернувся до ЄСПЛ, який у рішенні від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» (заява №11770/03 та 89 інших заяв) встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а також порушення статті 13 Конвенції. При цьому ЄСПЛ зобов`язав державу-відповідача виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними.

Зокрема, було зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_1 , а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16 липня 2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26 червня 2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05 червня 2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2008 року) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

03 липня 2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М.В. відкрито виконавче провадження № 38662180 з примусового виконання рішення № 11770/03, виданого 06 червня 2013 року ЄСПЛ про:

(а) держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити протягом трьох місяців 3000 (три тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 1 (за винятком заяв № 28061/08 та 28071/08), та 1500 (одну тисячу п`ятсот) євро

(і) кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 2, та

(іі) заявникам за заявами № 28061/08 та 28071/08 в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат, разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись на ці суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти (а.с.11).

Не погоджуючись із бездіяльністю Мінюсту щодо надмірно тривалого невиконання рішення ЄСПЛ у справі «Кононова та інші проти України» від 06 червня 2013 року у частині виконання ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно із статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, вказана Конвенція набрала чинності в Україні 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України, з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції і протоколів до неї, із впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини, зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ проти України регламентовано Законом № 3477-IV.

Абзацом 9 частини 1 статті 1 вказаного Закону, де міститься роз`яснення термінів, що у ньому вживаються, зазначено, що виконанням Рішення є:

а) виплата Стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру;

б) вжиття заходів загального характеру;

У абзаці 10 частини 1 статті 1 цього ж Закону зазначено, що Орган представництва - орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

Відповідно до положень частини 1 статті 2 Закону № 3477-IV рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Згідно із частиною 1 статті 13 вказаного Закону заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.

Частиною 2 статті 13 Закону № 3477-IV встановлено, що заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема:

а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування;

б) внесення змін до адміністративної практики;

в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів;

г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов`язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи;

д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до Рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.

Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом (частина 2 статті 2 Закону № 3477-IV).

Відповідно до Закону № 3474-IV та Указу Президента України від 25 червня 2002 року № 581 «Про Порядок здійснення захисту прав та інтересів України під час розгляду справ у закордонних юрисдикційних органах» Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 31 травня 2006 року № 784 «Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Постанова № 784).

Відповідно до пункту 1 Постанови № 784 у редакції на час прийняття ЄСПЛ рішення від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» на Міністерство юстиції було покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень.

За приписами ч.1-3 ст.11 Закону України № 3477-IV протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права порушити провадження про перегляд справи та/або про його право на відновлення провадження відповідно до чинного законодавства;

б) повідомляє органи, які є відповідальними за виконання передбачених у Рішенні додаткових заходів індивідуального характеру, про зміст, порядок і строки виконання цих заходів. До повідомлення додається переклад Рішення, автентичність якого засвідчується Органом представництва.

Контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, що здійснюються під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, покладається на Орган представництва.

Орган представництва в рамках здійснення передбаченого частиною другою цієї статті контролю має право отримувати від органів, які є відповідальними за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, інформацію про хід і наслідки виконання таких заходів, а також вносити Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру.

Таким чином, на підставі аналізу наведених правових норм, на думку апеляційного суду, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що чинним законодавством України Мінюст визначено Органом представництва, відповідальним за виконання рішень ЄСПЛ.

Водночас, жодних доказів на підтвердження того, що Мінюстом вживалися належні заходи щодо контролю за виконанням рішення ЄСПЛ у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв), зокрема, у частині виконання ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року щодо ОСОБА_1 відповідачем не було надано у під час розгляду справи судом першої інстанції, ні у ході апеляційного розгляду.

З огляду на покладений на відповідача приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності Мінюсту щодо виконання рішення ЄСПЛ від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) у частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь позивача, є обґрунтованою та задоволена правомірно.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та проти дискримінації в Україні» (далі Закон № 5207-VI) дискримінацією визнається ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункту 3 частини 1 статті 1 Закону № 5207-VI).

Пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними (пункту 6 частини 1 статті 1 Закону № 5207-VI).

Разом із тим, на переконання апеляційного суду, неналежний контроль Мінюстом за виконанням рішення ЄСПЛ від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» щодо ОСОБА_1 та відсутність з його сторони координації дій відповідних органів державної влади та місцевого самоврядування самі по собі не дають підстав вважати, що така пасивність відповідача свідчить про прояв дискримінації щодо особи ОСОБА_1 у порівнянні з іншими особами у розумінні приписів Закону № 5207-VI.

Відтак, відповідні доводи ОСОБА_1 , що викладені у апеляційній скарзі, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду та відхиляються судом апеляційної інстанції.

Оцінюючи правильність вирішення судом першої інстанції позовних вимог ОСОБА_1 у частині стягнення з Мінюсту на його користь коштів для придбання житла (матеріальну шкоду, збитки, сатисфакцію, грошову оцінку, еквівалент) в національній валюті (гривні) у сумі еквівалентній 80 000 доларів США за курсом Національного банку України, що згідно перерахунку на час подачі позову становить 2118440 грн, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 листопада 2011 року касаційні скарги Володимирецької селищної ради Рівненської області та заступника прокурора Рівненської області, який діяв у інтересах Ради, було залишено без задоволення. При цьому абзац другий резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року було викладено у такій редакції:

«Змінити спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05 червня 2007 року та зобов`язати Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_1 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України».

Таким чином, на час прийняття ЄСПЛ 06 червня 2013 року рішення у справі «Кононова та інші проти України» ухвала Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року передбачала не стягнення на користь ОСОБА_1 коштів на придбання житла, а зобов`язання Ради придбати та надати у його користування квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Додатково апеляційний суд звертає увагу на те, що під час розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 та Ради на постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2017 року у справі № 817/2190/15 Верховний Суд у своїй постанові від 21 листопада 2018 року зазначив, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів Ради, Департаменту державної виконавчої служби Мінюсту, Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України коштів у сумі 54390,10 доларів США на відшкодування шкоди, завданої їх незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю при виконанні цього ж рішення ЄСПЛ від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України» не можуть бути задоволені, оскільки по своїй суті є заміною способу виконання рішення національного суду. Чинне законодавство не передбачає можливості сплати коштів на придбання квартири замість надання квартири у користування.

Окрім того, апеляційний суд вважає безпідставним визначений ОСОБА_1 розмір відшкодування у 80000 доларів США за курсом Національного банку України, який він обґрунтовує вартістю будинку площею 120 м2, розташованого на земельній ділянці 0,06 га, оскільки відповідно до ухвала Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року йому слід передати у користування квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Водночас, апеляційний суд вважає, що наявні матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що протиправною бездіяльністю Мінюсту позивачу ОСОБА_1 була заподіяна будь-яка матеріальна шкода. Посилання ОСОБА_1 на упущену вигоду з вини відповідача внаслідок неможливості реалізувати житло, на яке він отримав право за рішенням національного суду, на думку суду апеляційної інстанції, є безпідставними, оскільки таким судовим рішенням було передбачено передачу йому квартири лише у користування, а подальша можливість її приватизації виходить за межі даного спору.

Відтак, апеляційний суд вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з Мінюсту на його користь коштів для придбання житла (матеріальну шкоду, збитки, сатисфакцію, грошову оцінку, еквівалент) в національній валюті (гривні) у сумі еквівалентній 80 000 доларів США за курсом Національного банку України не може бути задоволена і підстав для скасування оспорюваного ним рішення суду у цій частині немає.

Оцінюючи правильність вирішення судом першої інстанції позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Мінюсту на його користь відшкодування заподіяної моральної шкоди у розмірі 200000 грн за протиправну бездіяльність, що призвело до тривалого невиконання судового рішення, апеляційний суд зазначає таке.

Положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК) передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Приписами частини 2 статті 23 ЦК встановлено, що моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Виходячи із встановлених у ході судового розгляду фактичних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що у даному випадку до спірних правовідносин підлягає застосування пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК.

Відповідно до приписів частини 3 статті 23 ЦК моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами частини 1 статті 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

З урахуванням встановленої у ході судового розгляду протиправної бездіяльності Мінюсту щодо координації та контролю за необґрунтовано тривалим виконанням рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції погоджується із судом першої інстанції у тому, що такі обставини беззаперечно мали негативний вплив на емоційний стан позивача та членів його сім`ї, що неминуче відображалося як на їх здоров`ї, так і на діловій репутації позивача, як адвоката, який не здатний захистити свої інтереси у спосіб, передбачений законом.

Окрім того, надзвичайно тривале невирішення житлової проблеми не могло не створювати істотні побутові незручності ОСОБА_1 та членів його сім`ї, вимагало систематичних додаткових зусиль по організації свого побуту, а постійне очікування на належне виконання державною Україна своїх зобов`язань завдавало моральних страждань.

На переконання апеляційного суду, зазначені негативні явища у житті позивача є очевидними з огляду на їх об`єктивність та не потребують для свого встановлення надання позивачем додаткових доказів.

Окрім того, апеляційний суд наголошує на тому, що моральні страждання позивача посилися ще й з оглядку на те, що ситуація із виконанням рішення національного суду у його справі після ухвалення зазначеного рішення ЄСПЛ кардинально не змінювалася впродовж тривалого часу.

Разом із тим, апеляційний суд зауважує, що на Мінюст законом було покладено обов`язок контролювати виконання зазначеного рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_1 , лише з огляду на наявність рішення ЄСПЛ від 06 червня 2013 року у справі «Кононова та інші проти України». Відтак, посилання ОСОБА_1 на протиправну бездіяльність відповідача починаючи з 1998 року є безпідставними.

Одночасно апеляційний суд відхиляє посилання Мінюсту на те, що тривале виконання ухвали Володимирецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2008 року мало місце з огляду на зловживання ОСОБА_1 своїми правами за відсутністю про такі факти належних та допустимих доказів.

Відтак, на думку апеляційного суду, виходячи із встановлених у ході розгляду справи обставин та засад розумності, виваженості і справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_1 з Мінюсту у розмірі 50000 грн і підстав для зміни чи скасування у цій частині рішення суду першої інстанції немає.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 70 рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію ЄСПЛ, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Окрім того, у пункті 58 рішення у справа «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до положень Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41) усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційних скарг, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційні скарги сторін слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 31 липня 2019 року у справі № 460/1061/19 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко
Постанова у повному обсязі складена 22 листопада 2019 року.