Справа № 531/702/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 р.Справа № 531/702/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, повний текст складено 10.07.19 року по справі № 531/702/19

за позовом ОСОБА_1

до Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Карлівського районного суду Полтавської області з позовною заявою до Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання протиправною бездіяльності Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо невіднесення ОСОБА_1 до категорії осіб, які мають право на пенсію у подвійному розмірі; визнання ОСОБА_1 таким, що має право на отримання пенсії в подвійному розмірі як лікар-анестезіолог анестезіологічної групи Карлівської центральної районної лікарні на підставі фактично виконуваних функцій протягом трудової діяльності, та зобов`язання Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити перерахунок пенсії та виплачувати в подальшому пенсію в подвійному розмірі як лікарю-анестезіологу анестезіологічної групи Карлівської центральної районної лікарні з моменту винесення судом рішення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2019р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №3 від 26 березня 2019 року у частині відмови у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_3 з урахуванням періоду його роботи на посаді лікаря-анестезіолога Карлівської районної лікарні з 06 серпня 1982 року по 31 січня 2002 року, що зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Зобов`язано Карлівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити з 20 березня 2019 року перерахунок пенсії ОСОБА_3 із зарахуванням до стажу роботи у подвійному розмірі періоду його роботи на посаді лікаря-анестезіолога Карлівської районної лікарні з 06 серпня 1982 року по 31 січня 2002 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у сумі 384,20 грн.

Карлівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції , подало апеляційну скаргу , вважає, що рішення суду від 10 липня 2019 року є таким, що прийнято з порушенням норм процесуального та матеріального права України, має місце неповне з`ясування обставин даної справи та невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, фактичним обставинам справи. Вказує , що ОСОБА_2 з 06 серпня 1982 року по 31 січня 2002 року працював лікарем-анестезіологом, та не входив до складу анестезіологічної групи, тому було прийнято рішення відмовити в перерахунку пенсії, згідно заяви від 20.03.2019 року, з урахуванням періодів роботи з 06.08.1982р. по 31.01.2002р. та з 01.01.2004р. по 30.04.2018р. в подвійному розмірі в зв`язку з відсутністю в наданих документах підтверджуючих відомостей про роботу в складі анестезіологічної групи в період з 06.08.1982р. по 31.01.2002р. та відсутності правових підстав для зарахування періоду роботи 01.01.2004р. по 30.04.2018р. Вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не відповідають чинному законодавству. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 року , винести нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 52 КАС України протокольною ухвалою замінено відповідача по справі з Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Карлівському ОУПФУ Полтавської області та з 15 травня 2014 року отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Згідно з протоколом № 420 від 23 травня 2014 року та протоколу розрахунку стажу ОСОБА_3 період роботи на посаді лікаря-анестезіолога анестезіологічної групи зараховано у подвійному розмірі.

20 березня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області із заявою про перерахунок пенсії з урахуванням періодів з 06 серпня 1982 року по 31 січня 2002 року та з 01 січня 2004 року по 30 квітня 2018 року, зарахованих до стажу роботи у подвійному розмірі, відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Рішенням Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №3 від 26 березня 2019 року ОСОБА_3 відмовлено у перерахунку пенсії з урахуванням подвійного розміру періодів з 06 серпня 1982 року по 31 січня 2002 року та з 01 січня 2004 року по 30 квітня 2018 року у зв`язку з відсутністю в наданих документах відомостей про роботу в складі анестезіологічної групи з 06 серпня 1982 року по 31 січня 2002 року та відсутністю згідно діючого законодавства правових підстав для зарахування до стажу роботи періоду роботи з 01 січня 2004 року по 30 квітня 2018 року у подвійному розмірі.

Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що право позивача на належне пенсійне забезпечення порушене відповідачем внаслідок прийняття останнім рішення №3 від 26 березня 2019 року, суд з метою ефективного захисту прав позивача вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним та скасувати рішення Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №3 від 26 березня 2019 року у частині відмови у проведенні перерахунку пенсії з урахуванням періоду роботи на посаді лікаря-анестезіолога Карлівської районної лікарні з 06 серпня 1982 року по 31 січня 2002 року, що зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. Оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, суд вважає за необхідне зобов`язати Карлівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити з 20 березня 2019 року (дати звернення позивача із заявою про проведення перерахунку) перерахунок пенсії ОСОБА_3 із зарахуванням до стажу роботи у подвійному розмірі періоду його роботи на посаді лікаря-анестезіолога Карлівської районної лікарні з 06 серпня 1982 року по 31 січня 2002 року .

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог. В частині відмови у задоволенні позову рішення суду не оскаржується.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09 липня 2003 року /далі - Закон №1058-IV/ страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що страховий стаж обчислюється в місяцях. Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно з частиною четвертою цієї ж статті періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

З аналізу наведених норм слідує, що особа має право на пільгове обчислення страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, лише за періоди роботи до 1 січня 2004 року, а після 1 січня 2004 року пільговий порядок застосовується лише в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

Пільги по обчисленню стажу за роботу в деяких медичних закладах встановлює стаття 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05 листопада 1991 року /далі - Закон №1788-XII/.

Відповідно до цієї статті робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Отже, робота в реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Відповідно до пункту 1 Положення про відділення анестезіології-реанімації лікувально-профілактичних закладів, затвердженого наказом Міністра охорони здоров`я СРСР "Про поліпшення анестезіолого-реанімаційної служби в державі" № 605 від 19 серпня 1969 року, відділення анестезіології-реанімації є структурним підрозділом лікувально-профілактичної установи. У багатопрофільних республіканських, крайових і обласних лікарнях, а також багатопрофільних міських і центральних районних лікарнях на 500 і більше ліжок (з наявністю не менше 70 -100 ліжок хірургічного профілю) в складі відділень анестезіології-реанімації з дозволу міністерств охорони здоров`я союзних республік можуть організовуватися палати для реанімації та інтенсивної терапії.

Наказом Міністерства охорони здоров`я СРСР № 1188 від 29 грудня 1975 року "Про подальше вдосконалення реанімаційної допомоги населенню" затверджено Положення про відділення реанімації та інтенсивної терапії лікарні, відповідно до розділів І-ІІІ якого відділення реанімації та інтенсивної терапії є структурним підрозділом лікарні, організовується за дозволом Міністерства охорони здоров`я союзної республіки в містах з населенням від 500 тисяч чоловік і вище в складі великих багатопрофільних лікарень (міська лікарня швидкої медичної допомоги, міська, обласна, крайова, республіканська лікарні з числом не менше 800 ліжок в лікарні, і такі ж дитячі лікарні з числом не менше 400 ліжок в лікарні), де зосереджена ургентна допомога. Число ліжок у відділенні реанімації та інтенсивної терапії не може бути більше 20-25 ліжок. Відділення реанімації та інтенсивної терапії лікарні є центром для надання реанімаційної допомоги прикріпленому населенню.

Основним завданням відділення є, зокрема, здійснення комплексу заходів щодо реанімації та інтенсивної терапії особам з розладами функції життєво важливих органів до стабілізації їх діяльності, що надходять з відділень лікарні і доставлених швидкою медичною допомогою.

Відповідно до основних завдань відділення його персонал: здійснює набір хворих, які підлягають госпіталізації у відділення реанімації та інтенсивної терапії; проводить за показаннями реанімацію і інтенсивну терапію у відділенні реанімації та інтенсивної терапії з залученням, при необхідності, лікаря відповідної спеціальності для визначення схеми лікування основного захворювання, що викликало необхідність реанімації та інтенсивної терапії.

Пунктом "г" розділу ІІ наказу № 1188 від 29 грудня 1975 року визначено, що для укомплектування штату медичного персоналу відділень реанімації та інтенсивної терапії використовувати перш за все медичний персонал відділень анестезіології-реанімації лікарень, лікарів анестезіологів-реаніматологів та сестер палат реанімації та інтенсивної терапії.

Наказом Міністерства охорони здоров`я СРСР "Про подальше вдосконалення анестезіолого-реанімаційної допомоги населенню" №841 від 11 червня 1986 року затверджено "Положення про відділення (групу) анестезіології-реанімації лікувально-профілактичного закладу", відповідно до пунктів 1-2 якого відділення (група) анестезіології-реанімації організовується у складі лікувально-профілактичного закладу. З дозволу Міністрства охорони здоров`я союзної республіки в складі відділення анестезіології - реанімації можуть організовуватися палати для реанімації та інтенсивної терапії в наступних лікувально-профілактичних закладах, зокрема в центральних районних лікарнях на 200 і більше ліжок при наявності в лікарні не менше 60 ліжок хірургічного профілю.

Згідно із пунктами 4 та 5 вказаного Положення основними завданнями відділення (групи) є, зокрема, здійснення комплексу заходів з підготовки і проведенню загальної анестезії (наркозу) і місцевої анестезії при операціях, пологах, діагностичних і лікувальних процедурах; здійснення комплексу заходів з відновлення і підтримання порушених функцій життєвоважливих органів, які виникли внаслідок захворювання, травми, оперативного втручання та інших причин.

Відповідно до основних завдань відділення його персонал: визначає найбільш оптимальний метод загальної та місцевої анестезії, здійснює медикаментозну передопераційну підготовку і проведення загальної та місцевої анестезії при операціях, пологах, діагностичних і лікувальних процедурах; здійснює спостереження за станом хворих в після наркозному періоді до стабілізації функцій життєвоважливих органів; проводить за показаннями інтенсивну терапію хворим в післяопераційних палатах при відсутності палат реанімації та інтенсивної терапії; проводить за показаннями реанімацію хворим в інших відділеннях лікувально - профілактичного закладу; веде хворих в палатах реанімації та інтенсивної терапії спільно з лікарями відповідних спеціальностей; консультує лікарів інших відділень з питань практичної анестезіології, реанімації та інтенсивної терапії тощо.

Згідно з пунктом 1.1 Штатних нормативів медичного персоналу відділень (груп) анестезіології-реанімації лікувально-профілактичних закладів, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я СРСР "Про подальше вдосконалення анестезіолого-реанімаційної допомоги населенню" №841 від 11 червня 1986 року, посади лікарів анестезіологів - реаніматологів встановлюються з розрахунку 1 посада на відповідну кількість ліжок у відділеннях.

Відповідно до Рекомендацій щодо структури служби анестезіології та інтенсивної терапії в лікувально-профілактичних закладах України, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 303 від 08 жовтня 1997 року "Про регламентацію діяльності анестезіологічної служби в Україні" /чинного з 08 жовтня 1997 року по 19 листопада 2014 року/, для виконання завдань, які стоять перед службою анестезіології, створюються такі структурні підрозділи служби: 1) в лікувально-профілактичних закладах, де за штатними нормативами повинно бути не більше 3-х лікарів-анестезіологів, разом з відповідною кількістю сестер-анестезисток організується анестезіологічна група; 2) якщо за штатними нормативами передбачено більше 4-х лікарів-анестезіологів і є не менше 4-х фізичних осіб - організується анестезіологічне відділення без ліжок для інтенсивної терапії; 3) у лікувальних закладах з високою хірургічною активністю та значною кількістю хворих, які потребують проведення інтенсивної терапії, організуються анестезіологічні відділення з ліжками для інтенсивної терапії; 4) при концентруванні в лікарні значної кількості хворих, які потребують проведення інтенсивної терапії, створюються відділення інтенсивної терапії загального профілю; 5) якщо в лікарні, виходячи з доцільності підвищення якості допомоги та економічних міркувань, концентруються хворі з однобічною патологією, яка потребує проведення інтенсивної терапії, можуть створюватися вузькопрофільні відділення інтенсивної терапії (токсикологічне, інтенсивної терапії, сепсису, кардіологічне та інші).

Пунктами 1.1 та 1.2 Тимчасових штатних нормативів медичного персоналу анестезіологічних груп, відділень анестезіології без ліжок і з ліжками для інтенсивної терапії, відділень інтенсивної терапії лікувально-профілактичних закладів України, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 303 від 08 жовтня 1997 року, встановлено, що у структурних підрозділах служби анестезіології та інтенсивної терапії працюють лікарі-анестезіологи та лікарі за профілем підрозділу (закладу), які пройшли спеціальну підготовку за спеціальністю "Анестезіологія". Посади лікарів-анестезіологів або лікарів за профілем підрозділу (закладу), встановлюються: нейрохірургічне, загальнохірургічне, нейротравматологічне, онкохірургічне для дорослих; у стоматологічних поліклініках встановлюється з розрахунку 1 посада лікаря-анестезіолога на 20 посад лікарів-стоматологів при наявності в їх штаті не менше 10 вказаних посад; до одного цілодобового поста з урахуванням посад, встановлених згідно з пунктом 1.2, у пологових будинках на 130 і більше ліжок та в онкологічних диспансерах на 250 - 375 ліжок.

Отже, зі змісту наведених положень слідує, що законодавством було передбачено створення палат для реанімації та інтенсивної терапії з введенням посад лікарів анестезіологів-реаніматологів та медичних сестер-анестезіологів, тобто лікарі-анестезіологи працювали у реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я.

Також у листі Міністерства охорони здоров`я України, надісланому Пенсійному фонду України № 10.01.09/2209 від 08 грудня 2006 року, щодо віднесення окремих структурних підрозділів охорони здоров`я до відділень реанімації, робота в яких відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі, вказано, що у реанімаційній службі закладів охорони здоров`я існували такі відділення: відділення (групи) анестезіології реанімації створювалися в лікарнях, які мали до 80% ліжок хірургічного профілю. В закладках, де кількість хірургічних ліжок менша і таке відділення не може бути створено за встановленими нормативами (пологові будинки з числом ліжок хірургічного профілю 75 %, центральні районні лікарні, онкологічні лікарні та диспансери з числом хірургічних ліжок 50), організовувалися палати для реанімації та інтенсивної терапії з введенням посад лікарів анестезіологів-реаніматологів та медичних сестер-анестезіологів (наказ МОЗ СРСР № 605 від 19 серпня 1969 року "Про поліпшення анестезіолого-реанімаційної служби в державі") та відділення реанімації і інтенсивної терапії.

Відповідно до статті 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1 та 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року /далі - Порядок №637/, передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно матеріалів справи та відповідно до записів №15-16 в трудовій книжці позивача ОСОБА_2 з 06 серпня 1982 року прийнятий на посаду лікаря-анестезіолога Карлівської районної лікарні, а з 01 лютого 2002 року переведений на посаду лікаря-анестезіолога анестезіологічної групи та працює й досі .

Згідно із довідкою Комунального некомерційного підприємства "Карлівська центральна районна лікарня ім. Л.В.Радевича" №234 від 15 березня 2019 року ОСОБА_2 з 06 серпня 1982 року працює на посаді лікаря-анестезіолога анестезіологічної групи, що регламентовано наказом МОЗ СРСР №841 від 11 липня 1986 року та наказом МОЗ України №303 від 08 жовтня 1997 року .

Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства "Карлівська центральна районна лікарня ім. Л.В.Радевича" №246 від 20 березня 2019 року анестезіологічна група створена в Карлівській ЦРЛ з 21 лютого 2002 року згідно із наказом №24 від 04 лютого 2002 року .

Таким чином, позивач з 06 серпня 1982 року по 31 січня 2002 року працював лікарем-анестезіологом.

Враховуючи те , що у Карлівській районній лікарні була передбачена штатним розписом посада лікаря-анестезіолога та на вказаній посаді у період з 06 серпня 1982 року до 31 січня 2002 року працював позивач, що підтверджується записами його трудової книжки , то такий період роботи позивача підлягає зарахуванню до стажу роботи у подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_2 проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява № 22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Беручи до уваги вищевикладене, правомірний висновок суду першої інстанції про правомірність визнання періоду роботи позивача на посаді лікаря-анестезіолога Карлівської районної лікарні з 06 серпня 1982 року по 31 січня 2002 року таким , що зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі та з метою повного та належного захисту прав позивача, відповідно до частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог та визнав протиправним і скасував рішення Карлівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №3 від 26 березня 2019 року у частині відмови у проведенні перерахунку пенсії з урахуванням періоду роботи на посаді лікаря-анестезіолога Карлівської районної лікарні з 06 серпня 1982 року по 31 січня 2002 року, що зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.

Оскільки спосіб відновлення порушеного права має бути таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необхідності зобов`язати Карлівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити з 20 березня 2019 року (дати звернення позивача із заявою про проведення перерахунку) перерахунок пенсії ОСОБА_3 із зарахуванням до стажу роботи у подвійному розмірі періоду його роботи на посаді лікаря-анестезіолога Карлівської районної лікарні з 06 серпня 1982 року по 31 січня 2002 року .

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що постанова суду першої інстанції є незаконною, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, зміст апеляційної скарги , який повністю дублює заперечення на позов, подані до суду першої інстанції , містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом та не обґрунтовано в чому полягає невірність застосування судом норм матеріального права, які саме норми та яким чином було порушено чи неправильно застосовано та яких процесуальних норм адміністративного судочинства не було дотримано судом під час розгляду даної адміністративної справи, а також не зазначено які з поданих доказів суд дослідив неправильно або неповно, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, дана справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.07.2019 року по справі № 531/702/19 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 25.11.2019 року