Справа № 9901/485/19
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року

Київ

справа №9901/485/19

адміністративне провадження №П/9901/485/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді Шевцової Н. В.,

суддів Бевзенка В. М., Данилевич Н. А., Шишова О. О., Яковенка М. М.

за участю:

секретаря судового засідання Івашка О. Л.

учасників справи:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Кот О. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

1. 03 вересня 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) та ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) звернулися до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду як до суду першої інстанції із позовною заявою до Верховної Ради України, за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, в якій просять:

1.1. Визнати бездіяльність Верховної Ради України, яка виразилась у невиконанні у встановленні законом строки вимог частини першої статті 12 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» щодо ненадсилання новообраним народним депутатам України офіційних текстів законодавчих актів та інших офіційних документів відповідно до переліку, встановленого зазначеною статтею закону, неправомірною;

1.2. Визнати незаконним і недопустимим вручення Верховною Радою України текстів законодавчих актів та інших офіційних документів зазначених у статті 12 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» новообраним народним депутатам України безпосередньо під час їх реєстрації перед початком роботи першої сесії Верховної Ради України дев`ятого скликання;

1.3. Зобов`язати Верховну Раду України виконати вимоги статті 12 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» із забезпеченням достатнього строку новообраним народним депутатам України для опрацювання законодавчих актів та матеріалів встановлених зазначеною статтею Регламенту;

1.4. Визнати неправомірним та незаконним застосування Верховною Радою України при здійсненні нею своїх повноважень, у тому числі при організації та складанні присяги новобраними народними депутатами України тексту Конституції України як такого, що не відповідає офіційно оприлюдненому тексту у Відомостях Верховної Ради України від 23 липня 1996 року, № 30 без внесених пізніше до неї змін, а відповідає тексту, розміщеному на офіційному веб-сайті Верховної Ради України, а також, що відповідає тексту примірників друкованих видань, вручених новообраним народним депутатам України під час їх реєстрації у Верховній Раді 29 серпня 2019 року, як такого, що сформований невстановленою особою з окремих фрагментів текстів, у тому числі, визнаних Конституційним Судом України незаконним і неконституційним, як такого, що не був оприлюднений та доведений до відома населення у встановленому законодавством порядку і як такого, що є нечинний відповідно до правових норм частини третьої статті 57, пункту 29 частини першої статті 106 Конституції України;

1.5. Зобов`язати Верховну Раду України вилучити з її офіційного веб-сайту текст розміщений за посиланням «Конституція України» як такий, що сформований невстановленою особою з окремих фрагментів текстів, у тому числі, визнаних Конституційним Судом України незаконним і неконституційним, як такий, що не був оприлюднений та доведений до відома населення у встановленому законодавством порядку і як такий, що є нечинний відповідно до правових норм частини третьої статті 57, пункту 29 частини першої статті 106 Конституції України;

1.6. Постановити окрему ухвалу за фактами порушень законодавства, встановлених під час розгляду цієї справи, державними органами та їх посадовими особами щодо практики ухвалення, внесення змін та однакового застосування офіційно оприлюдненої Конституції України та направити копії окремої ухвали для вжиття відповідних заходів Президенту України, Верховній Раді України, Конституційному Суду України, Верховному Суду України, Генеральному Прокурору України, Державному бюро розслідувань України.

2. 17 вересня 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду доповнення до позовної заяви, в яких змінив процесуальний статус ОСОБА_2 та визначив його як третю особу на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

3. 03 жовтня 2019 року ухвалою Верховного Суду в складі судді Касаційного адміністративного суду суддею-доповідачем Шевцовою Н. В. відкрито провадження в цій справі.

4. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що всупереч вимогам частини першої статті 12 Закону України «Про регламент Верховної Ради України» новобраним народним депутатам не було надіслано офіційних текстів законодавчих актів та інших офіційних документів за переліком, наведеним у цій статті.

5. Позивач вважає, що порушення частини першої статті 12 Закону України «Про регламент Верховної Ради України» допущено внаслідок протиправної бездіяльності Верховної Ради України, оскільки в справі № 855/373/19, розглянутої за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , не встановлено ознак протиправності в діях Центральної виборчої комісії щодо ненадання Верховній Раді України інформації про депутатів, необхідної їй для виконання вимог статті 12 Закону України «Про регламент Верховної Ради України».

6. Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо невідповідності тексту Конституції України, розміщеного на сайті відповідача, а також використаного як текст примірників друкованих видань, вручених новообраним народним депутатам України під час їх реєстрації у Верховній Раді 29 серпня 2019 року, позивач указує, що такий текст не відповідає офіційно оприлюдненому тексту у Відомостях Верховної Ради України від 23 липня 1996 року, № 30 без внесених пізніше до неї змін.

7. Формулювання в тексті Конституції України, що «Положення Конституції України, прийнятої на п`ятій сесії Верховної Ради України 28 червня 1996 року, із змінами і доповненнями, внесеними законами України № 2222-IV від 08 грудня 2004 року, № 2952-VI від 01 лютого 2011 року, № 586-VII від 19 серпня 2013 року, визнано такими, що є чинними на території України Постановою Верховної Ради України № 750-VII від 22 лютого 2014 року», є незаконним, оскільки опублікований текст Постанови Верховної Ради України від 22 лютого 2014 року № 750-VII, а також Закону України «Про відновлення дії окремих положень Конституції України» від 21 лютого 2014 року № 742 - VII не містить повного змісту законодавчих актів про які в них йдеться, в тому числі і повного тексту Конституції України.

8. Використання такого тексту Конституції України, на думку позивача, є протиправним та вводить в оману позивачів та новобраних народних депутатів України.

9. Порушення своїх прав позивач доводить на підставі того, що протиправними діями Верховної Ради України порушено його право на здійснення влади через новообраних депутатів, які мали б бути приведені до присяги з безумовним дотриманням прав та обов`язків депутатів, визначених саме офіційною Конституцією України, безумовним дотриманням процедури їх приведення до присяги та забезпечення умов для попереднього та своєчасного отримання ними повної інформації про політично-правові реалії в Україні, про реальний стан справ щодо різночитань існуючих текстів Конституції України.

10. Позивач уважає, що Верховною Радою України та Підготовчою депутатською групою Ради дев`ятого скликання під час здійснення своїх повноважень грубо порушено принцип верховенства права. Така протиправна діяльність парламенту, за доводами позивача, порушує його особисті конституційні права, встановлені діючими засадами конституційного ладу в Україні щодо здійснення влади народом та правовими нормами Розділу ІІ офіційної Конституції України.

11. 23 жовтня 2019 року у Верховному Суді зареєстровано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими.

12. Відповідач вказує, що інформаційне забезпечення новобраних народних депутатів до першої сесії Верховної Ради здійснює саме Апарат Верховної Ради України, а не Верховна Рада України. До того ж вирішення питань, викладених у прохальній частині позову, не віднесено до компетенції адміністративних судів.

13. У відповіді на заперечення відповідача ОСОБА_1 зазначає, що відповідальність за допущені порушення несе не Апарат Верховної Ради України, а безпосередньо Верховна Рада України. Позивач вважає, що саме в адміністративному судовому процесі суд має встановити чи є текст Конституції України, розміщений на офіційному веб-сайті Верховної Ради України, автентичним офіційно оприлюдненому тексту Конституції України, чи він таким не є.

14. 14 листопада 2019 року ОСОБА_1 у порядку, передбаченому статтею 92 Кодексу адміністративного судочинства України, подав заяву про виклик свідків, в якій просив допитати народних депутатів, голову та заступника голови Верховної Ради України, а також керівників депутатських фракцій за переліком, наведеним у цій заяві.

15. 14 листопада 2019 року до Верховного Суду також надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів, які було подано в електронній формі. Проте, головним спеціалістом Чапкайло Л. В., у присутності головних спеціалістів Цагалової Ю. В., Сидорович О. В. складено Акт № 9901/485/19/63722/19 про те, що під час опрацювання електронного повідомлення, надісланого ОСОБА_1 виявлено такі недоліки: не відкриваються всі документи, які були надіслані на електронну адресу суду, що позбавляє можливості ознайомлення з їх змістом у повному обсязі.

16. 14 листопада 2019 року в судовому засіданні колегією суддів було відмовлено в задоволенні клопотання про виклик свідків та частко задоволено клопотання позивача про долучення доказів, до матеріалів справи долучено докази, які були передані з канцелярії суду. В судовому засіданні було оголошено перерву для надання позивачу часу, необхідного для подачі до суду додаткових доказів.

17. 21 листопада 2019 року до Верховного Суду надійшло два клопотання позивача, в яких він просив витребувати у Верховної Ради України для огляду в судовому засіданні примірник Конституції України видавництва ТОВ «Алерта», у редакції станом на 01 січня 2018 року, а також зобов`язати Верховну Раду України надати суду пояснення стосовно того, чому текст змін примірника Конституції України був сформований не замовником, а безпосередньо видавником. Крім того, позивач просив суд витребувати для огляду в судовому засіданні матеріали справи № 757/38355/16-к, які, за твердженням позивача, повинні були містити документи, пов`язані з опублікуванням тексту Конституції України від 28 червня 1996 року.

18. 21 листопада 2019 року у судовому засіданні колегією суддів за наслідком обговорення клопотань позивача про витребування доказів постановлено ухвалу про відмову в їх задоволенні.

19. Під час судового засідання позивачем заявлено клопотання про відкладення розгляду справи для надання додаткових доказів, призначення в справі експертизи та виклик свідків.

20. За наслідком обговорення зазначених клопотань колегією суддів відмовлено в їх задоволенні у зв`язку з необґрунтованістю та ненаведенням позивачем об`єктивних підстав, які перешкоджали позивачу надати ці докази до початку судового засідання.

21. Верховний Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, зазначає таке.

22. Вирішуючи питання щодо наявності адміністративного спору та віднесення цієї справи до справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, а також питання щодо її предметної юрисдикції, Верховний Суд виходить з такого.

23. Згідно частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

24. За приписами частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

25. Згідно із пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

26. За положеннями пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

27. За частиною другою статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

28. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Заяви № 17160/06 та № 35548/06), пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України» Заява № 377/02).

29. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 лютого 2018 року у справі № П/800/526/17, від 22 березня 2018 року у справі № П/9901/135/18, від 20 березня 2019 року у справі № 808/3230/17 та ін.

30. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України, право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але право на захист - це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

31. Таким чином, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

32. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (абзац перший пункту 4.1 Рішення).

33. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

34. За змістом частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

35. Водночас лише участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

36. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту, юридичної природи обставин у справі та реалізації суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах владних управлінських функцій.

37. Визначальним для розуміння спору як адміністративно-правового є не тільки участь суб`єкта владних повноважень, але й характер відповідного спору та його наслідки для суб`єкта спірних правовідносин. Спір набуває ознак публічно-правового за умов здійснення органом публічної влади та /або їх посадовими особами у цих відносинах владних управлінських функцій.

38. У справі, що розглядається, позивач обґрунтовує порушення своїх прав опосередковано, а саме: тим, що новообраним депутатам Верховної Ради України не було надіслано нормативно-правові акти, визначені в статті 12 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» від 10 лютого 2010 року № 1861-VI, а також тим, що текст Конституції України, який був розданий депутатам не відповідає офіційно оприлюдненому тексту у Відомостях Верховної Ради України від 23 липня 1996 року, № 30 без внесених пізніше до неї змін.

39. Із наведеного випливає, що жодного безпосереднього порушення конкретних прав позивача або неналежного захисту його законних інтересів внаслідок здійснення відповідачем своїх владних правлінських функцій не здійснено. Жодних рішень, дій чи бездіяльності щодо позивача Верховною Радою України не приймалося. Наявність процедурних порушень, допущених Верховною Радою України, на що посилається позивач, не зачіпає його прав та законних інтересів.

40. Пунктом 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження в справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

41. Тлумачення поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» наведено у правових позиціях Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18 та від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18.

42. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» необхідно розуміти в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

43. У зв`язку з наведеним, а також з огляду на те, що спірне рішення не створює безпосередньо для позивача жодних юридичних прав та/чи обов`язків, звернення до суду з позовом є не обґрунтованим.

44. З урахуванням наведених обставин, провадження в адміністративній справі слід закрити.

45. Враховуючи результати судового розгляду справи, судові витрати на підставі статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 22, 238, 250, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

УХВАЛИВ:

Провадження в адміністративній справі №9901/485/19 за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, за участю третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини - про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії закрити.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана протягом 15 днів з дня виготовлення повного тексту до Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання на ухвалу Верховного Суду апеляційної скарги, якщо її не скасовано, вона набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Н. В. Шевцова

Судді: В. М. Бевзенко

Н. А. Данилевич

О. О. Шишов

М. М. Яковенко

Повний текст ухвали складено 25 листопада 2019 року