Справа № 460/2442/19
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2019 року м. Рівне №460/2442/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Нор У.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доГоловного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), -
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 № Ф-71640-51 У на суму 16625,21 грн та від 10.05.2019 № Ф-71640-51 У на суму 2754,18 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив що він є застрахованою особою, перебуває у трудових відносинах з Державним підприємством "Українська геологічна компанія", яке в свою чергу виплачує позивачу заробітну плату, отримує та перераховує до відповідних бюджетів усі обов`язкові платежі, в тому числі єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Зокрема, вказує, що за 2017 рік з нарахованого за основним місцем роботи доходу у 70484,80 грн та за 2018 рік з доходу за основним місцем роботи 82649,34 грн роботодавцем сплачено 18182,85 грн єдиного внеску. Зауважує, що у вільний від роботи час нерегулярно здійснює адвокатську практику на підставі відповідного свідоцтва, зареєстрований належним чином як самозайнята особа, є платником єдиного соціального внеску як фізична особа, яка забезпечує себе роботою самостійно, зазначаючи, що згідно з укладеними цивільно-правовими договорами отримує відповідні доходи не за основним місцем роботи, з яких сплачує самостійно єдиний внесок у встановленому порядку. Водночас відповідач здійснив нарахування позивачу єдиного внеску як самозайнятій особі за аналогічний період, протягом якого його роботодавець вже сплатив за нього єдиний внесок. Відтак, оскаржувані вимоги, на думку позивача, порушують його права як застрахованої особи, що означає безпідставне стягнення єдиного соціального внеску у подвійному розмірі. Крім того зазначає, що є пенсіонером та отримує пенсію за вислугу років, що, на думку позивача, також звільняє його від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Ухвалою суду від 30.09.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідач позову не визнав, представник відповідача подала відзив на позовну заяву (а.с.57-58), в якому зазначила, що позивач не заперечує, що займається адвокатською діяльністю на підставі виданого свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю. Відтак, відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI, як самозайнята особа позивач був зобов`язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок незалежно від суми отриманого доходу (прибутку), в розмірі не менше мінімального страхового внеску. Однак позивач свого обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість (недоїмка). Стверджує, що самозайняті особи є окремими платника єдиного соціального внеску незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками. Тому той факт, що позивач має постійне місце праці і роботодавець сплачує за нього єдиний соціальний внесок, не звільняє позивача, як самозайняту особу, від обов`язку зі сплати внеску. Водночас сплата єдиного внеску у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу, яка працює найманим працівником у юридичної особи, внесок сплачує роботодавець. З таких підстав просить суд відмовити в позові повністю.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що єдиний раз застрахований у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, а подвійне страхування законодавством не передбачено. Пояснює, що має постійне місце роботи у Державному підприємстві "Українська геологічна компанія" та роботодавець щомісячно сплачує за нього, як застраховану особу, єдиний внесок у розмірі, більшому мінімального страхового внеску. Зазначає, що не за основним місцем роботи позивач також отримує доходи, з яких сплачує податки і збори. При цьому, покликаючись до норм Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI, Інструкції "Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, стверджує, що базою нарахування єдиного внеску з джерела не за основним місцем роботи є фактичний дохід. Відтак зазначає, що отримуючи дохід з двох джерел: за основним місцем роботи та не за основним місцем роботи, за основним місцем роботи єдиний внесок за нього сплачує роботодавець, а не за основним - позивач самостійно додатково сплачує єдиний внесок з отриманих доходів, що, на думку позивача, відповідає законодавству. Тому просить суд позов задовольнити повністю (а.с.66-68).

Ухвалою суду від 30.09.2019 заяву про забезпечення позову ОСОБА_1 задоволено частково та вжито заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі вимог про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Рівненській області від 07.02.2019 № Ф-71640-51 У та від 10.05.2019 № Ф-71640-51 У до набрання судовим рішенням у справі № 460/2442/19 законної сили.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 має право на заняття адвокатською діяльністю, про що йому видано відповідне свідоцтво за № 1075 від 08.10.2013 (а.с.55) та з 24.02.2014 перебуває на обліку у податковому органі за № 468 як самозайнята особа (а.с.59).

З 01.01.2015 позивач прийнятий на посаду заступника начальника партії Державного підприємства "Українська геологічна компанія", що підтверджується копіями довідок № 6-214 від 19.03.2019 (а.с.19) та № 6-52 від 24.01.2019 (а.с.20).

За 2017 рік та 2018 рік роботодавець позивача - Державне підприємство "Українська геологічна компанія" сплачувало єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працівника ОСОБА_1 , що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу (а.с.21).

На звернення позивача про надання індивідуальної податкової консультації щодо застосування ЄСВ (а.с.14-15), відповідачем листом від 06.03.2019№ 2525/ФОП/17-00-13-02-04 надав індивідуальну податкову консультацію з питань застосування законодавства в частині необхідності сплати єдиного соціального внеску, в якій зазначено про необхідність сплати позивачу єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з 01.01.2017 навіть за умови перебування в трудових відносинах та сплати єдиного соціального внеску за нього роботодавцем (а.с.16-18).

Позивач оскаржив податкову консультацію до суду та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.10.2019 у справі № 857/7846/19 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до даних інтегрованої картки платника податку за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) станом на 30.04.2019 за позивачем рахується борг (недоїмка) зі сплати ЄСВ в загальній сумі 19379,39 грн. за 2017-2018 роки та І квартал 2019 року (а.с.62-64).

Таким чином, відповідачем виставлено позивачу вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 № Ф-71640-51 У на суму 16625,21 грн, яка включає суму заборгованості за єдиним внеском за 2017 та 2018 роки (а.с.12) та від 10.05.2019 № Ф-71640-51 У на суму 2754,18 грн на суму недоїмки за І квартал 2019 року (а.с.11).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи суд зазначає таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI).

Частиною першою статті 4 Закону № 2464-VI визначено платників єдиного внеску, до яких відносяться, зокрема: роботодавці (пункт 1) та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності (пункт 5).

Доводи позивача зводяться до того, що він, як самозайнята особа (адвокат), не несе обов`язку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, позаяк є найманим працівником та застрахованою особою в розумінні Закону № 2464-VI і роботодавець сплачує за нього єдиний внесок, а подвійна сплата єдиного внеску суперечить положенням Закону № 2464-VI.

Суд не погоджується з такими доводами позивача виходячи з такого.

Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", несумісною з діяльністю адвоката є: 1) робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 4 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції"; 2) військова або альтернативна (невійськова) служба; 3) нотаріальна діяльність; 4) судово-експертна діяльність.

Водночас, чинне законодавство України не передбачає для адвокатів заборони працювати за трудовим договором. Отже, адвокат має право поєднувати адвокатську діяльність із трудовими відносинами, якщо вони не стосуються випадків, зазначених у частині першій статті 7 Закону. Тобто, чинне законодавство не містить будь-яких інших заборон для адвокатів щодо форм реалізації права на працю.

У відповідності до частини першої статті 13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою.

Пунктом 14.1.226 статті 14 ПК України встановлено, що самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

З аналізу наведених норм права вбачається, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише при умові, що така особа не є найманим працівником у межах такої незалежної професійної діяльності і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності.

Отже, якщо особа, маючи право на зайняття адвокатською діяльністю, працевлаштована у межах такої діяльності, така особа не є такою, що займається незалежною професійною діяльністю та не є самозайнятою особою.

В іншому разі адвокат повинен стати на облік у контролюючому органі як самозайнята особа, яка здійснює індивідуальну діяльність відповідно до положень пункту 63.5 статті 63, статті 65, статті 178 ПК України.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи положення частини третьої статті 6 Закону № 2464-VI, вказані обов`язки поширюються також на платників єдиного внеску самозайнятих осіб.

Як встановлено судом, з 01.01.2015 позивач працює у Державному підприємстві "Українська геологічна компанія" на посаді заступника начальника партії, що підтверджується доказами в матеріалах справи (а.с.19-20) та не заперечується позивачем.

Отже, позивач наразі не є найманим працівником у межах незалежної професійної діяльності, тобто діяльності адвоката.

З урахуванням вищенаведених норм права суд дійшов висновку, що той факт, що у спірний період (2017 - І кв.2019 рр.) позивач, маючи право на зайняття адвокатською діяльністю, тобто будучи адвокатом - самозайнятою особою як визначено у статті 13 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", одночасно також працював за трудовим договором на підприємстві "Українська геологічна компанія" на посаді заступника начальника партії, не звільняв його від обов`язку зі сплати єдиного внеску в порядку та розмірах, встановлених законом.

Не зважаючи на наявність трудових відносин з роботодавцем, платник єдиного внеску визначений пунктом 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VІ, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок відповідно до визначеної бази нарахування єдиного внеску. При цьому базу нарахування єдиного внеску зобов`язані визначати платники, як ті , що отримують, так і ті, які не отримують дохід від провадження незалежної діяльності.

Аналогічних висновків дійшов Восьмий апеляційний адміністративний суд у постанові від 17.10.2019 у справі № 460/943/19.

Таким чином, адвокати як самозайняті особи, в тому числі ті з них, які одночасно працюють за трудовим договором і є найманими працівниками, не звільняються від обов`язків платника єдиного внеску, в тому числі обов`язку своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок за себе, як самозайняту особу, якщо такий адвокат не є працівником в межах такої незалежної професійної діяльності.

Водночас сплата єдиного внеску у цьому разі не здійснюється повторно, адже за самозайняту особу, яка працює найманим працівником, внесок сплачує страхувальник (роботодавець) за рахунок власних коштів.

До того ж, єдиний внесок в такому випадку сплачується різними платниками, в різних розмірах та з інших правових підстав, що додатково свідчить про відсутність факту подвійного стягнення до бюджету єдиного внеску.

Крім того, застрахованою особою в розумінні положень Закону № 2464-VI є фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок. Отже, закон допускає одночасну сплату єдиного внеску як самим застрахованим, так і страхувальником.

Відтак та обставина, що позивач є адвокатом та паралельно працює в ДП "Українська геологічна компанія" на посаді заступника начальника партії не впливає на правомірність нарахування йому єдиного внеску як самозайнятій особі та не звільняє від обов`язку зі сплати такого внеску у встановлених законом порядку та розмірі.

У позовній заяві позивач зазначає, що досяг пенсійного віку, що є, на думку позивача, підставою для звільнення від сплати єдиного внеску, а сплата єдиного внеску за таких умов допускається виключно на добровільних засадах.

Суд відхиляє зазначені доводи позивача та зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI звільняються від сплати за себе єдиного внеску особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Отже, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI) та члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах (пункт 5-1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI) звільняються від сплати єдиного внеску якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Доказів провадження підприємницької діяльності зі статусом фізичної особи-підприємця або члена фермерського господарства позивач суду не надав та не стверджував, а у ході судового розгляду відповідних обставин судом не встановлено.

Порядок обчислення і сплати внеску регулюється статтею 9 Закону № 2464-VI. Зокрема, абзацом 3 частини восьмої цієї статті передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

При цьому до 01.01.2018 відповідні платники єдиного внеску були зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року (згідно з абзацом три частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI зі змінами, внесеними Законом № 77-VIII від 28.12.2014).

База нарахування єдиного внеску визначається статтею 7 Закону № 2464-VI.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 цього Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

У відповідності до частини п`ятої статті 8 Закону № 2464-VІ єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Законом України від 21.12.2016 № 1801-III "Про Державний бюджет України на 2017 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 року встановлено на рівні 3200,00 грн. Оскільки для самозайнятих осіб сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, то щомісячна мінімальна сума єдиного внеску для таких осіб у 2017 році складала 704 грн (3200 х 22 %).

Відповідно до Закону України від 07.12.2017 № 2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2018 року встановлено на рівні 3723,00 грн. Отже, щомісячна мінімальна сума єдиного внеску для самозайнятих осіб у 2018 році становила 819,06 грн (3723 х 22 %).

Згідно зі статтею 8 Закону України від 23.11.2018 № 2629-VIII "Про Державний бюджет України на 2019 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2019 року встановлено у розмірі 4173,00 грн. Отже, щомісячна мінімальна сума єдиного внеску для самозайнятих осіб у 2019 році становить 918,06 грн (4173 х 22 %).

Відповідно до даних інтегрованої картки платника податку за кодом класифікації доходів бюджету 71040000 (для фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність) станом на 30.04.2019 за позивачем рахувалася заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску у загальній сумі 19379,39 грн. за 2017-2018 роки та І квартал 2019 року (а.с.62-64).

В силу положень частин другої-п`ятої статті 25 Закону № 2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Згідно з частиною четвертою статті 8 Закону № 2464-VI порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Зокрема процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України № 2464-VI нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, визначено Інструкцією "Про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449 (далі - Інструкція № 449).

Так, положеннями пункту 1 Розділу VI Інструкції № 449 визначено, що до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції (абзац 2 пункту 2 Розділу VI Інструкції № 449).

Відповідно до пункту 3 Розділу VI Інструкції № 449, органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається) платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).

Отже, згаданою вище Інструкцією передбачено можливість формування вимоги про сплату боргу, в тому числі й на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

В даному випадку, оскаржувана вимога від 07.02.2019 № Ф-71640-51 У сформована та направлена позивачу з огляду на те, що на кінець календарного року (2018 рік) у нього була наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску, а спірна вимога від 10.05.2019 № Ф-71640-51 У за наявною заборгованістю на кінець І кварталу 2019 року.

Згідно з частиною першою статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому в силу положень частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах наданих повноважень та відповідно до приписів матеріального закону, обов`язок позивача зі сплати існуючої заборгованості за єдиним внеском не спростовано у ході судового розгляду.

Оцінюючи наявні в справі докази та аналізуючи встановлені фактичні обставини суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача. Разом з тим, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, в ході судового розгляду довів правомірність спірних вимог про сплату боргу (недоїмки) від 07.02.2019 № Ф-71640-51 У на суму 16625,21 грн та від 10.05.2019 № Ф-71640-51 У на суму 2754,18 грн.

З урахуванням наведеного вище, за результатами судового розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в позові до Головного управління ДФС у Рівненській області (вул. Відінська,12, м. Рівне, 33023, ) про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 26 листопада 2019 року.

Суддя Нор У.М. .