Справа № 300/1027/19
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року№ 857/9011/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Мікули О.І.,

при секретарі судового засідання - Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року у справі №300/1027/19 (суддя Боршовський Т.І., м.Івано-Франківськ) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління ДФС в Івано-Франківській області (далі - Головне управління) в якому просила нарахувати та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з дня ухвалення судом рішення про поновлення на роботі 19.11.2018 до дня фактичного виконання цього рішення 05.02.2019.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В доводах апеляційної скарги з посиланням на норми матеріального права вказує, що позивач пропустила передбачений частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) тримісячний строк звернення із заявою для вирішення трудового спору. Крім цього, зазначає, що позивач з дня прийняття судом рішення від 19.11.2018 про її поновлення на роботі не вчиняла жодних дій щодо виконання цього рішення, що мало наслідком його несвоєчасне виконання. Також зауважує, що несвоєчасне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді старшого державного інспектора з питань інформаційно-комунікаційного супроводження Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління (далі - Посада; ОДПІ відповідно) спричинено реорганізацією ОДПІ. Разом з тим зазначає, що, ОДПІ, як роботодавцем та боржником у виконавчому провадженні вживалися всі заходи щодо ефективного відновлення порушеного права ОСОБА_1 та своєчасного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на Посаді.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, а тому суд апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності належним чином повідомленої сторони.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з дня ухвалення судом рішення про поновлення на Посаді ОСОБА_1 до дня її фактичного поновлення минуло 52 робочих дня, то на її користь необхідно стягнути суму середнього заробітку за час затримки виконання цього рішення суду.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30.08.2018 наказом ОДПІ №16-о (далі - Наказ №16-о) звільнено ОСОБА_1 з Посади згідно з пунктом 2 статті 36 КЗпП та частини першої статті 85 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII).

21.09.2018 позивач звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом до ОДПІ про визнання неправомірним та скасування Наказу №16-о, поновлення на роботі та зобов`язання нарахувати і виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2018 року (далі - Рішення суду) в справі №0940/1714/18 визнано неправомірним та скасовано Наказ №16-о в частині звільнення ОСОБА_1 з Посади; поновлено ОСОБА_1 на Посаді з 31.08.2018; зобов`язано ОДПІ виплатити ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 17722,32 грн за час вимушеного прогулу у період з 31.08.2018 по 19.11.2018 включно з утриманням податків та обов`язкових платежів. Рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць в сумі 6962,34 грн з утриманням податків та обов`язкових платежів звернуто до негайного виконання.

19.11.2018 Івано-Франківський окружний адміністративний суд на виконання Рішення суду видав виконавчий лист №0940/1714/18 про поновлення ОСОБА_1 на Посаді з 31.08.2018 (далі - Виконавчий лист).

27.11.2018 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 від 23.11.2018 про примусове виконання Виконавчого листа, прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57775342 (а.с.16).

28.11.2018 на підставі платіжного доручення від 26.11.2018 №472 ОДПІ перерахувала на банківський рахунок позивача 5604,68 грн середнього заробітку згідно іншого виконавчого листа №0940/1714/18 від 19.11.2018 з утриманням 104.44 грн військового збору та 1253,22 грн податку (а.с.36).

05.02.2019 ОДПІ на виконання Рішення суду прийняла наказ №1-о, яким скасовано Наказ №16-о в частині звільнення ОСОБА_1 з Посади, та поновлено ОСОБА_1 на Посаді (а.с.10).

23.04.2019 ОДПІ листом №37/10/09-19-05-36 повідомила позивача, що в листопаді 2018 року їй виплачено 6962,34 грн в порядку негайного виконання із загальної суми 17722,32 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а решту 10759,98 грн виплачено ОСОБА_1 на виконання вимог виконавчого листа Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.04.2019 №0940/1714/18 (а.с.12-14).

Зважаючи на те, що позивачу виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу лише за період з 31.08.2018 по 19.11.2018 то, на думку позивачки, їй безпідставно відмовлено у виплаті такого середнього заробітку з дня прийняття Рішення суду 19.11.2018 по день поновлення позивача на роботі 05.02.2019.

Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно зі статтею 236 КЗпП (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Частиною першою статті 370 КАС (в редакції, чинній на час ухвалення Рішення суду) визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

За частиною першою статті 371 КАС негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (частина друга статті 372 КАС).

Доводи скаржника про те, що невчасне виконання Рішення суду пов`язане із проведенням заходів щодо реорганізації ОДПІ шляхом приєднання як структурного підрозділу до Головного управління та відсутності на час виконання Рішення суду в ОДПІ Посади з якої була звільнена позивач, а також відсутності організаційної структури та штатного розпису, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні. Таке рішення суду вказує на обов`язок, а не на право роботодавця не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення незалежно від відкриття виконавчого провадження видати наказ або розпорядження про поновлення такого працівника на роботі та внести відповідний запис до трудової книжки, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2009 року (справа Жовнер проти України) Суд відзначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

Отже, з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі у роботодавця виник обов`язок щодо його виконання.

При цьому, як передбачено частиною другою статті 65 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час видачі Виконавчого листа та ухвалення Рішення суду) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відтак, суд першої інстанції правильно зазначив, що оскільки Рішення суду від 19.11.2018 в частині поновлення позивача на Посаді виконано лише 05.02.2019, ОСОБА_1 має право на виплату їй середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Посилання скаржника на те, що позивачем порушено тримісячний строк звернення до суду із відповідними вимогами, суд апеляційної інстанції відхиляє, виходячи з такого.

Відповідно до першої статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 552/3404/17 визначив природу вимоги про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, та дійшов висновку, що така вимога є спором про оплату праці, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП.

Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення частині другій статті 233 КЗпП.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

У пункті 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у частині другій статті 233 КЗпП, строк звернення до суду з якими не обмежується будь яким-строком.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин.

На підставі наведеного вище, суд першої інстанції вірно вказав на те, що огляду на приписи частини другої статті 233 КЗпП, звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання Рішення суду не обмежується будь-яким строком.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 30 січня 2019 року в справі №808/1271/18.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 25 листопада 2019 року.