Справа № 640/3531/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 листопада 2019 року № 640/3531/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (надалі - відповідач), адреса: 04053, місто Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, будинок 16, в якій позивач просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у переведенні з пенсії за віком, яка призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» в розмірі 84% від заробітної плати без обмеження та без обмеження розміру пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві перевести позивача з пенсії за віком, яка призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» №3723 в редакції 1993 року в розмірі 84% від заробітної плати без обмеження та без обмеження розміру пенсії відповідно до довідки №2 від 15 січня 2019 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві з 15 січня 2019 року нарахувати та виплатити позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» №3723 в редакції 1993 року в розмірі 84% від заробітної плати без обмеження та без обмеження розміру пенсії відповідно до довідки №2 від 15 січня 2019 року «Про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця», врахувати заробітну плату станом на 01 грудня 2018 року перед зверненням за пенсією 15 січня 2019 року з урахуванням окладу, рангу, надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність праці, премії, надбавки за виконання особливо важливої роботи, допомоги для вирішення соціально-побутових питань, допомоги при наданні щорічної основної відпустки.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебуває на обліку в Головному правлінні Пенсійного фонду України в місті Києві з 15 травня 2009 року та на теперішній час отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

15 січня 2019 року позивач звернулась до відповідача з заявою щодо переведення її на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» в розмірі 90% від заробітної плати без обмеження та без обмеження розміру пенсії згідно до довідки №2 від 15 січня 2019 року «Про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця» станом на дату звернення за пенсією за віком в середніх розмірах з урахуванням посадового окладу, рангу, надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність праці, надбавки за виконання особливо важливої роботи, допомоги для вирішення соціально-побутових питань, допомоги при наданні щорічної основної відпустки.

Листом від 14 лютого 2019 року за №29899/03 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві відмовило у задоволенні її вимог відмовило з посиланням на те, що з 01 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

З такими діями відповідача позивач не погоджується, у зв`язку з тим, що станом на 2010 рік вона мала 10 років стажу державної служби, що, за її доводами, давало їй право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» в розмірі 84% від заробітної плати без обмеження та без обмеження розміру пенсії.

Крім того, позивач зазначила, що 08 липня 2011 року при прийнятті Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» її права були суттєво зменшені, що стало підставою для звернення позивача до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

15 січня 2019 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою, в якій просила перевести її з пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію згідно Закону України «Про державну службу» у розмірі 90% заробітної плати, враховуючи довідку №2 від 15 січня 2019 року, яка видана Управлінням праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та провести перерахунок без обмеження граничного розміру пенсії.

Листом від 14 лютого 2019 року за №29899/03 позивача повідомлено про відсутність підстав для проведення бажаного перерахунку.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивач у період з 15 травня 2009 року по 14 червня 2018 року отримувала пенсію за віком призначену відповідно до Закону України про «Про державну службу».

З 15 червня 2018 року позивач переведена на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

З 01 травня 2016 року набрав чинності Закон України «Про державну службу», відповідно до положень якого пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

При цьому, як вказано у відзиві на позовну заяву, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави для перерахунку пенсії, як підвищення заробітної плати працюючих державних службовців.

Більш того, представник відповідача послався й на те, що згідно зі статтею 37-1 Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» від 09 грудня 2015 року №1013 відбулось підвищення заробітної плати працюючим державним службовцям, яке проведено з 01 грудня 2015 року.

Пунктом 2 вказаної постанови передбачено внести до постанови Кабінету Міністрів України «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» від 31 травня 2000 року №865 зміни, а саме, виключити пункт 4 та викласти абзац 1 пункту 5 в іншій редакції.

Тобто, за доводами представника відповідача, пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про державну службу» №3723-ХІІ, перераховуються тільки у випадку, якщо складові пенсійної виплати (надбавки, підвищення, доплати тощо) визначаються залежно від розміру прожиткового мінімуму, а тому відсутні правові підстави для здійснення перерахунку пенсії позивачу.

Також, представник відповідача зазначив, що довідка від 15 січня 2019 року №2 не відповідає встановленим формам, а допомога для вирішення соціально-побутових питань та допомога на оздоровлення, премії до професійних свят не є надбавкою, а є одноразовою виплатою, тому не враховуються при перерахунку пенсій державним службовцям.

Крім того, представник відповідача послався й на те, що пенсія призначається один раз, а в подальшому можливий лише перехід з одного виду пенсії та інший.

На підставі викладеного просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

Розглянувши наявні в матеріалах справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві з 15 травня 2009 року.

З 15 травня 2009 року по 14 червня 2018 року отримувала пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про державну службу», а з 15 червня 2018 року переведена на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

У відповідності до наданої суду копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я позивача, з 31 грудня 2010 року позивач займає посаду директора територіального центру соціального обслуговування населення (надання соціальних послуг) Солом`янського району міста Києва (Т.1, арк. 14-15,17-22).

Як вбачається з довідки Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 15 січня 2019 року №2, станом на 01 грудня 2018 року складові заробітної плати заступника начальника управління-директора територіального центру становлять:

- посадовий оклад 5800,00 грн;

- надбавка за ранг 500,00 грн;

- надбавка за вислугу років (14 років 08 місяців 17 днів) 2436,00 грн (42%);

- надбавка за інтенсивність праці 2900,00 грн (50%);

- надбавка за виконання особливо важливої роботи 2900,00 грн (50%);

- премія 3480,00 грн (60%);

- матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань - 18016,00 грн (раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати);

- грошова допомога при наданні щорічної основної відпустки - 18016,00 грн (раз на рік до відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати) (Т.1, арк. 16)

15 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший, а саме, з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальне обов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» в розмірі 90% від заробітку без обмеження та без обмеження розміру пенсії (Т.1, арк. 27).

Листом від 14 лютого 2019 року 29899/03 Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві повідомило позивача про те, що з 01 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року, яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ. Враховуючи, що Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року не передбачено проведення перерахунків пенсій особам, яким призначена пенсія відповідно до Закону України «Про державну службу», підстав для проведення перерахунку на підставі довідки від 15 січня 2019 року №2 не має (Т.1, арк. 23).

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії, позивач звернулась до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Так, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

При цьому, умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01 травня 2016 року визначалися Законом України від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ «Про державну службу» (надалі -Закон України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ).

Зокрема, статтею 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, за якою позивачу у цій справі призначено пенсію з 15 травня 2009 року та яка виплачувалась до 14 червня 2018 року, визначено, що на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків не менше 25 років, для жінок не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків від сум їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії. За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати.

Частина 1 статті 37-1 Закону № 3723-ХІІ (у редакції, чинній до 01 січня 2015 року) передбачала, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв`язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій.

Проте, 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» (надалі - Закон України від 28.12.2014 № 76-VIII), яким, зокрема, статтю 37-1 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ викладено у новій редакції, згідно з якою умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України.

Прийняття зазначеного Закону, як вбачається із пояснювальної записки до його законопроекту, було обумовлено необхідністю реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень окремих законів України, створення умов для стабілізації фінансового стану держави та удосконалення окремих положень соціальної політики.

Таким чином, законодавець повноваження на встановлення умов та порядку перерахунку призначених пенсій державним службовцям після 01 січня 2015 року делегував Кабінету Міністрів України.

Правове регулювання Кабінетом Міністрів України зазначеного питання у період з 01 січня 2015 року по 01 грудня 2015 року знайшло своє відображення у пунктах 4, 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» (надалі - Постанова № 865), за змістом яких підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця було передумовою для перерахунку пенсії.

Так, за правилами пункту 4 Постанови № 865, у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом № 3723-ХІІ, визначається в такому порядку: 1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку; 2) іншим пенсіонерам на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок.

Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи. Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення (перерахунку) пенсії державним службовцям, затверджується правлінням ПФУ за погодженням з Мінсоцполітики (пункт 5 Постанови № 865).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (надалі - Постанова № 1013), якою підвищено розміри заробітку працюючих державних службовців, та яка, відповідно до її пункту 6, застосовується з 01 грудня 2015 року, пункт 4 Постанови № 865 виключено, а пункт 5 викладено в такій редакції: «форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики».

Положень, які б закріплювали можливість перерахунку пенсії, у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців, Постанова № 1013 не містить.

Наведене свідчить, що з 01 грудня 2015 року по 01 травня 2016 року чинне законодавство, яке регламентувало пенсійне забезпечення державних службовців, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців не визначало як підставу для перерахунку пенсій, призначених за статтею 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ.

При цьому, чинна у зазначений період редакція статті 37-1 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ не визначала передумов перерахунку пенсій, а лише відносила вирішення такого питання до компетенції Кабінету Міністрів України.

У ході реформування системи державного управління 10 грудня 2015 року прийнято новий закон, який регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням - Закон України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (надалі - Закон України від 10.12.2015 №889-VIII).

У зв`язку з набуттям з 01 травня 2016 року чинності зазначеним Законом, положення Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII втратили чинність, в тому числі норми, якими було врегульоване пенсійне забезпечення державних службовців (крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII).

Натомість, у статті 90 Закону України № 889-VIII закріплено правило, за яким пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, стаття 42 якого визначає підстави перерахунку призначених пенсій, підвищення розміру заробітку працюючих державних службовців до яких не віднесено.

Згідно зі статтею 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Суд зазначає, що ні Закон України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», яким, зокрема, статтю 37-1 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ викладено у новій редакції, ні стаття 90 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII, не визнані неконституційними Конституційним Судом України, який до того ж у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказав, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційність (розмірність) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов`язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства. При цьому зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» («Soering v. United Kingdom») Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов`язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини.

У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» («Rees v. United Kingdom») Європейський суд з прав людини зазначив, що, з`ясовуючи, чи існує позитивне зобов`язання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.

У рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» («Airey v. Ireland») Суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії» (CASE OF KJARTANv. ICELAND).

У рішенні від 03 червня 2014 року у справі за заявою Валентини Ніканорівни Великоди проти України № 43331/12, Суд, розглянувши скаргу, зокрема, за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії у розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів, вказав на відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.

У цьому рішенні Суд також вказав на відсутність підстав для висновку про те, що, передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв на порушення якихось положень Конвенції, та зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою не вважав, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

Враховуючи наведені вище положення джерел права, суд дійшов висновку, що з 01 грудня 2015 року, початку застосування Постанови № 1013, якою пункт 4 Постанови № 865 виключено, а її пункт 5 викладено в іншій редакції, та у зв`язку з набранням у подальшому чинності Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII, яким по-іншому врегульовані правовідносини, пов`язані із пенсійним забезпеченням державних службовців, пенсії, призначені за статтею 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-XII, не підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 Суд зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Оскільки законодавством, чинним на час звернення ОСОБА_1 , не передбачено можливість перерахунку, у зв`язку з підвищенням розміру заробітку працюючих державних службовців, у відповідача не було правових підстав для здійснення такого перерахунку.

Аналогічна правова позиція була викладена і Верховним Судом у постановах від 06 березня 2018 року № К/9901/14256/18 643/3452/17 та від 21 лютого 2018 року № К/9901/20371/18 208/6752/16-а.

В той же час, суд зауважує, що позивач звернулась до відповідача не з заявою про проведення перерахунку пенсії, а з заявою про переведення з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

З цього приводу суд зазначає наступне.

У відповідності до частини 1 статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

У відповідності до частини 1 статті 10 цього ж Закону особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Враховуючи положення статті 90 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VII, якими передбачено, що пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суд приходить до висновку, що спірні правовідносини слід розглядати саме, як правовідносини, які виникли внаслідок відмови у здійсненні перерахунку вже призначеної пенсії, а не внаслідок відмови у переведенні на інший вид пенсії.

В той же час, суд зазначає, що у заяві від 15 січня 2019 року про переведення з одного виду пенсії на інший, а саме, з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальне обов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», позивач просила вчинити відповідні дії, виходячи з 90% від заробітку без обмеження та без обмеження розміру пенсії, в той же час, з прохальної частини позовної заяви вбачається, що вона просить перевести її на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», виходячи з 84% від заробітної плати.

Проте, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів того, що позивач зверталась з відповідною заявою про переведення її на інший вид пенсії, або здійснення перерахунку пенсії, виходячи саме з 84% від заробітної плати, що свідчить про те, що відповідачем вказане питання не розглядалось та йому не надавалась відповідна правова оцінка.

Більш того, суд зауважує, що постановою Правління Пенсійного фонду України №1-3 від 17 січня 2017 року «Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям» затверджена форма довідки про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям, яка має бути подана до територіальних органів Пенсійного Фонду України особою, у разі наявності в неї права на призначення пенсії державного службовця.

В той же час, позивачем надана суду копія довідки від 15 січня 2019 року №2, яка не відповідає формі довідки, затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України №1-3 від 17 січня 2017 року, та надана виключно на виконання вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», тобто носить інформаційний характер та не може бути застосована як для обчислення пенсії державному службовцю, так і для перерахунку вже призначеної пенсії.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зважаючи, що у задоволенні позову позивача, відмовлено, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова