Справа № 360/4602/19
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

25 листопада 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4602/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі - відповідач), в якому позивач просив:

-визнати протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати пенсійних виплат ОСОБА_1 за минулий час, а саме: з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2018 року;

-зобов`язати Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області здійснити виплату ОСОБА_1 належної йому пенсії за віком за минулий час, а саме: з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2018 року з нарахуванням у відповідності до ст.3 Закону № 2050-ІІІ компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати більш ніж на три роки;

-допустити негайне виконання рішення суду у межах суми стягнення за один місяць;

-зобов`язати Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області здійснювати ОСОБА_1 виплати пенсії у суворої відповідності до вимог ч.1 ст.46 Конституції України та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV, а саме, без застосування підзаконних актів, які встановлюють додаткові підстави для припинення соціальних виплат внутрішньо переміщеної особі, ніж передбачені ч.1 ст.49 Закону №1058-ІV (а.с.4-15).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач є пенсіонером та внутрішньо переміщеною особою. З 15 червня 2016 року позивач перебував на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Рубіжному Луганської області, яке постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року № 988 реорганізовано в Рубіжанське об`єднане управління Пенсійного фонду України. За заявою позивача його було взято 01 грудня 2016 року на облік Старобільським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області, де він по теперішній час перебуває на обліку та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2018 року позивач не отримав пенсійні виплати. Оскільки виплату пенсії за вказаний період не було здійснено та будь-яких роз`яснень з цього приводу управлінням Пенсійного фонду України не надано, позивач неодноразово, в тому числі письмовими заявами від 25.06.2019 та від 18.07.2019 звертався до відповідача щодо роз`яснення підстав та причин невиплати пенсії та з проханням вжити заходів щодо виплати заборгованості по пенсії, що утворилася внаслідок затримки не з вини пенсіонера. Відповідач на вказані письмові звернення повідомив позивача листами №198/Л-14 від 12.04.2019, №10748/03-01 від 09.07.2019 та від 24.07.2019 №18-25 про те, що згідно атестату № 107 від 15.02.2018, виданого Рубіжанським ОУПФУ, пенсія ОСОБА_1 за період з 01.05.2016 по 30.11.2016 нарахована в сумі 31350,59 грн, але не виплачувалась. Заборгованість по виплаті пенсії за період з травня 2016 року по квітень 2018 року нарахована на відомість типу 4 та буде виплачена після отримання фінансування на даний вид виплат. Як указано в листі Старобільського ОУПФУ від 24.07.2019 №18-25, з травня 2016 року ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті пенсії на підставі Рішення №3 від 20.07.2016 засідання Комісії з питань призначення (відновлення, відмовлення) соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб при виконавчому комітеті Рубіжанської міської ради. Відповідач зазначив, що борг пенсії за період з 01.12.2016 по 31.05.2017 в сумі 27204,36 грн та з 01.06.2017 по 30.04.2018 в сумі 103122,12 грн, що нарахований на 4 тип відомості, буде виплачений за умови відповідного фінансування та на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Таким чином, за період з 01.05.2016 по 30.04.2018 пенсія ОСОБА_1 нараховувалась, але не виплачувалась, загальна сума заборгованості по виплаті пенсії за цей період складає 161677,07 грн, в тому числі: з 01.05.2016 по 30.11.2016 - 31 350,59 грн, з 01.12.2016 по 31.05.2017 - 27204,36 грн, з 01.06.2017 по 30.04.2018 - 103122,12 грн. 11.09.2019 позивач був змушений звернутися до Управління з письмовою вимогою про виплату нарахованої пенсії за період часу з травня 2016 року по квітень 2018 року. У відповідь отримав лист № 466/Л-14 від 27.09.2019, відповідно до якого Старобільське ОУПФУ повідомило, що заборгованість з виплати пенсії за період з 01.06.2017 по 30.04.2018 буде виплачена за умови фінансування та на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості з пенсії за період з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2018 року протиправною, а тому за захистом своїх прав звернувся до суду, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач позов не визнав, до відділу діловодства та обліку звернення громадян 13.11.2019 за вхідним реєстраційним номером 56636/2019 надав відзив на позовну заяву від 08.11.2019 №17176/07 (а.с.50-51), в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування зазначив, що ОСОБА_1 звернувся до управління з заявами про призначення/перерахунок пенсії та про запит його пенсійної справи зі Слов`янського ОУ ПФУ Донецької області та надав довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що тимчасово перемістилася до Старобільського району, від 13.06.2017 року № . Оскільки у Фонду не було підстав сумніватись щодо наданої позивачем інформації про перебування на обліку до звернення в управління саме в Слов`янському ОУ ПФУ Донецької області, тому 20.06.2017 Старобільським ОУ ПФУ Луганської області було направлено до Слов`янського ОУ ПФУ Донецької області запит пенсійної справи ОСОБА_1 05.02.2018 Фондом направлено запит на отримання пенсійної справи позивача до Рубіжанського ОУ ПФУ Луганської області, у відповідь 20.02.2018 від Рубіжанського ОУ ПФУ Луганської області надійшов макет електронної пенсійної справи ОСОБА_1 та атестат на нього. Таким чином, як зазначає відповідач, пенсійна справа позивача взята на облік управлінням після надходження електронної, макетної пенсійних справ, з моменту зняття його з обліку в Рубіжанському ОУ ПФУ Луганської області, а саме - з 01.12.2016, проте заборгованість з виплати пенсії ОСОБА_1 утворилась з більш раннього строку, а саме - з 01.05.2016. Таким чином, у квітні 2018 року пенсію позивачу опрацьовано до виплати на травень 2018 року у місячному розмірі, крім того, за період з червня 2018 року до теперішнього часу ОСОБА_1 щомісяця отримуються належні йому пенсійні виплати у місячному розмірі, так у жовтні 2019 року позивачем отримано 15415,02 грн. Що ж стосується невиплаченої пенсії за травень 2016 року - квітень 2018 року, відповідач зазначив, що абз.20 п.1 постанови КМУ від 05.11.2014 року № 637 встановлено, що суми пенсій, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи викладене, відповідач просив залишити без задоволення адміністративний позов.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 31.10.2019 справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.1-2).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 КАС України, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, паспорт № НОМЕР_1 , виданий 02.11.2017, ідентифікаційний код НОМЕР_2 (а.с.19).

Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_3 від 24.09.2001 (а.с.20).

Відповідно до інформації зазначеної у довідці від 13.06.2017 № ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території та районів проведення антитерористичної операції, тимчасова адреса місця проживання позивача: АДРЕСА_1 (а.с.22).

На виконання ухвали суду від 31.10.2019 Управління соціального захисту населення Старобільської райдержадміністрації надало інформацію від 06.11.2019 №01-10/4487, в якій зазначив, що рішення про скасування довідки не приймалось (а.с.48).

14.06.2017 позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив запросити пенсійну справу з м.Слов`янськ Донецької області (а.с.57) та взяти на облік до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (а.с.58).

Відповідач звернувся до Слов`янського об`єднаного управління ПФУ Донецької області з запитом, в якому просив вислати електронну, макетну пенсійну справу та атестат ОСОБА_1 (а.с.56).

З наданого атестату Слов`янського об`єднаного управління ПФУ Донецької області вбачається, що на обліку позивач перебував по листопад 2016 року, пенсія з травня 2016 року по листопад 2016 року в розмірі 31350,59 не виплачувалась (а.с.55).

Розпорядженням відповідача від 26.05.2018 №177155 позивача взято на облік з 01.12.2016 (а.с.60).

Відповідачем надано довідку від 07.11.2019, з якої вбачається, що з травня 2016 року по квітень 2018 року включно позивач не отримував належну пенсію (а.с.65).

Також, відповідачем надано довідку, з якої вбачається, що з травня 2018 року позивач отримує належну пенсію (а.с.64).

На звернення уповноваженої особи, що діяла в інтересах позивача, відповідачем надано відповідь від 09.07.2019 №10748/03-01, в якій зазначив, що заборгованість по виплаті пенсії за період з травня 2016 року по квітень 2018 року нарахована та буде виплачена після отримання фінансування на даний вид виплат (а.с.25).

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не виплати пенсії за загальний період з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2018 року, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до даних правовідносин необхідно застосувати норми Конституції України, Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV) та Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII).

Так, у наведених нижче положеннях Конституції України закріплено основи соціальної спрямованості держави:

Стаття 1. Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. […]

Стаття 19. [...] Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 92. Виключно законами України визначаються: […] 6. основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення […].

Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи міститься у ст. 1 Закону № 1706-VII, який набрав чинності 22 листопада 2014 року.

Це визначення має описовий характер та охоплює три види конституційно-правового статусу людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства). З огляду на визначення, внутрішньо переміщена особа - це особа, яка:

- перебуває на території України на законних підставах;

- має право на постійне проживання в Україні;

- була змушена залишити або покинути своє місце проживання в результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не збігається та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Проте реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає можливість державним органам врахувати її особливі потреби. Серед таких особливих потреб - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб, тощо.

Таким чином, статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Частиною 3 ст. 4 Закону № 1058-IV визначено складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Враховуючи те, що відповідно до ч.3 ст.4 Закону № 1058-IV умови, норми та порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею та є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Статтею 46 Закону № 1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.

Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Оскільки Україна, як правова держава, гарантує своїм громадянам право на соціальний захист, яке реалізується в тому числі і у щомісячному отриманні пенсіонерами належної їм пенсії, тому невиплата призначеної позивачу пенсії за віком за період з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2018 року є протиправною бездіяльністю відповідача, яка порушує конституційне право позивача на соціальне забезпечення.

При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії суд вважає таким, що не ґрунтується на Законі.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Щокін проти України", питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (цитата у п. 33 цього рішення).

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено, а відповідач допустив протиправну бездіяльність.

Посилання відповідача на те, що виплата заборгованості позивачу буде здійснена при відповідному фінансуванні Пенсійним Фондом України та на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України, який наразі не прийнято з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України №637 від 5 листопада 2014 р. № 637 зі змінами згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. №788, суд вважає неприйнятними з наступних підстав.

Так, за змістом конституційних норм (ст.ст.113,116,117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

У преамбулі до Закону №1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, яка утворилась внаслідок відсутності коштів в Пенсійному Фонді України, а також щодо особливостей виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

За таких обставин, до спірних правовідносин слід застосовувати норми Закону №1058-IV щодо виплати пенсії пенсіонерам, які мають вищу юридичну силу.

Крім того, суд також вважає за необхідне зауважити, що такий підхід відповідача не враховує принципи верховенства права, законності та добросовісності у діяльності держави.

Так, внаслідок відсутності порядку та механізму виплати особі пенсії за минулий період виникає правова невизначеність щодо змісту обов`язку держави по виплаті такої заборгованості. Така невизначеність створює умови для свавілля з боку держави, що є несумісним з принципом верховенства права.

Взявши на себе обов`язок із виплати особі пенсії за минулий період (стаття 46 Закону № 1058-IV), але при цьому не визначивши певного порядку, держава допустила недобросовісність. Щоправда ця недобросовісність була допущена урядом, а не відповідачем. Незважаючи на це, носієм обов`язку перед особою виступає держава в цілому. Оскільки у відносинах виконання цього обов`язку державу представляють органи, які уповноважені на нарахування та виплату пенсії, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Враховуючи вищевикладене та висновки суду про протиправну бездіяльність відповідача щодо невиплати заборгованості з пенсії позивачу, суд, з метою відновлення порушених прав позивача вважає за необхідне зобов`язати Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області виплатити заборгованість по невиплаченій пенсії за період з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2018 року.

Оскільки судом встановлено відсутність підстав для невиплати пенсії позивачу за період з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2018 року, то таким чином пенсія позивачу повинна бути виплачена без відтермінування на невизначений час.

Щодо компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати більш ніж на три роки, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 № 2050-III (далі Закон № 2050) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Статтею 4 Закону №2050 та п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Відповідно до статті 7 Закону №2050 відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.

Аналізуючи вказані норми права, суд дійшов до висновку про те, що позивач набуває права звернення до суду з такими вимогами лише після отримання відмови відповідача у виплаті йому компенсації.

Позивачем не надано суду доказу того, що він звернувся з вимогою до відповідача про виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, а останній відмовив йому в цьому.

За таких обставин позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню й вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача здійснювати ОСОБА_1 виплати пенсії у суворої відповідності до вимог ч.1 ст.46 Конституції України та Закону України № 1058-IV, а саме, без застосування підзаконних актів, які встановлюють додаткові підстави для припинення соціальних виплат внутрішньо переміщеної особі, ніж передбачені ч.1 ст.49 Закону №1058-ІV, оскільки вони заявлені на майбутнє.

При цьому суд вважає за необхідне нагадати відповідачу, як суб`єкту владних повноважень, про те, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Приписами ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 31.10.2019 відстрочено позивачу сплату судового збору за подання адміністративного позову до ухвалення судового рішення у справі у розмірі 768,40 грн (а.с.1-2).

Станом на дату розгляду справи по суті судовий збір не сплачений, а тому підлягає стягненню даним рішенням суду до Державного бюджету України.

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, позивачу необхідно відшкодувати 384,20 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263, 295, 371, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиплати ОСОБА_1 заборгованості з пенсії за період з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2018 року.

Зобов`язати Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області (92704, Луганська область, Старобільський район, м.Старобільськ, квартал Дружби, будинок 1 А, ) виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) заборгованість з пенсії за період з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2018 року.

Допустити рішення суду до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Державного бюджету України (стягувач - Державна судова адміністрація України) за наступними реквізитами: Отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), Код банку отримувача (МФО) - 899998, Рахунок отримувача - UA6026001, Код класифікації доходів бюджету - 22030106) судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (92704, Луганська область, Старобільський район, м.Старобільськ, квартал Дружби, будинок 1 А, ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 копійок.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова