Справа № 320/5101/19
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2019 року № 320/5101/19

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у м. Києві у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служба України про визнання протиправними дій,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить визнати протиправними дії Державної міграційної служби України щодо прийняття рішення №50-15 від 04.02.2015 про втрату статусу біженця та скасувати вказане рішення.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю рішення про втрату позивачем статусу біженця від 04.02.2015 №50-15, адже жодна з підстав, передбачених статтею 11 Закону України "Про статус біженця", не могла бути застосована до позивача. У позовній заяві наголошено, що посилання міграційного органу на лист Адміністрації Державної прикордонної служби від 22.07.2014 №55/784, в якому зазначено, що згідно наявного електронного квитка позивач добровільно повертався до країни своєї громадянської належності - Афганістану, є необґрунтованим. Представник позивача пояснив, що у проїзному документі позивача наявні відмітки про перетин останнім виключно кордону України, при цьому, жодних відміток щодо перетину кордону Ісламської Республіки Афганістан немає, що свідчить про безпідставні припущення відповідача.

Крім того, звернуто увагу на позбавлення позивача можливості приймати участь у розгляді матеріалів справи щодо втрати статусу біженця, оскільки його не було поінформовано про наявність підстав про скасування рішення про визнання біженцем.

Відповідач позов не визнав, надав до суду відзив, в якому зазначив, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві ініційовано процедуру втрати позивачем статусу біженця у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 добровільно повернувся до Афганістану, яку він залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Стверджено, що позивач перебував на території Афганістану з 24.10.2013 по 25.10.2013, що підтверджується листом Адміністрації Державної прикордонної служби від 22.07.2014 №55/784 та електронними квитками авіакомпанії "Air Arabia". За таких обставин, відповідач переконаний, що прийняв правомірне рішення про втрату статусу біженця громадянином Ісламської Республіки Афганістан - ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 25.09.2019 відкрито спрощене позовне провадження у даній адміністративній справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Ісламської Республіки Афганістан та набув статус біженця в Україні відповідно до рішення Державної міграційної служби України від 25.12.2008 №869-08.

04 лютого 2015 року Державною міграційною службою України, відповідно до статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та за результатами розгляду подання Головного управління ДМС у м. Києві, прийнято рішення №50/15 про втрату громадянином Афганістану ОСОБА_1 статусу біженця.

У відповідності до змісту вказаного рішення, позивач втратив статус біженця в Україні у зв`язку із тим, що добровільно знову скористався захистом країни громадянської належності (підданства).

До такого висновку міграційний орган дійшов на підставі інформації від Адміністрації Державної прикордонної служби, наданої у листі від 22.07.2014 №55/784 з посиланням на копії електронного квитка.

Позивач, не погоджуючись із зазначеним рішенням міграційної служби, звернувся до суду цим з позовом за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України від 08.07.2011 № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон №3671- VІ), міжнародними актами, у тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону №3671- VІ біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 11 Закону №3671- VІ статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа: 1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства); 2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом; 3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 4) будучи особою без громадянства, може повернутися у країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує; 5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні; 6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Відповідно до частини чотирнадцятої статті 11 Закону №3671- VІ на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом у ході розгляду справи, у спірному рішенні від 04.02.2015 №50-15, позивача позбавлено статусу біженця на підставі пункту першого частини першої статті 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тобто як особу, яка добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства).

Згідно сформованої Верховним Судом правової позиції (постанова від 17.10.2018 у справі №815/476/17), при з`ясуванні питання, втрачено чи ні статус біженця саме при таких обставинах, необхідно розрізняти дійсне використання захисту країни громадянської належності та випадковими, несуттєвими контактами з органами влади цієї країни. Якщо біженець звертався за отриманням національного паспорта, отримує чи продовжує його, це буде свідчити про те, що він має намір скористатися захистом країни своєї громадянської належності. З іншого боку, отримання деяких документів у влади країни, за якими також повинні були б звертатися особи іншого громадянства - наприклад, свідоцтва про народження або про шлюб, або інші подібні послуги, не можуть розглядатися як відновлення користуванням захистом цієї країни.

Біженець, який клопоче про захист з боку влади країни своєї громадянської належності, може вважатися таким, хто відновив використання захисту, тільки якщо такий захист йому фактично надано.

У цьому контексті, з матеріалів справи з`ясовується, що відповідач, при прийнятті рішення про втрату позивачем статусу біженця, посилається на лист Адміністрації Державної прикордонної служби України від 22.07.2014 №55/784, в якому зазначено, що у результаті проведених заходів встановлено маршрути кінцевого слідування та відомості з використаних авіаквитків громадянами Афганістану - біженців в Україні.

Згідно доданих до листа матеріалів, 24 жовтня 2013 року ОСОБА_4 здійснював переліт авіакомпанією «Air Arabia» рейсом №G9568 сполученням «Кабул - Шарджа», з подальшим перельотом 25 жовтня 2013 року рейсом №G9293, сполученням «Шарджа - Київ».

Водночас, з приєднаної до матеріалів справи копії проїзного документу біженця, судом встановлено наявність відміток про перетин позивачем лише кордону України від 25.10.13, при цьому, жодних відміток щодо перетину кордону Ісламської республіки Афганістан, немає.

Будь-якої додаткової інформації щодо вказаних у листі Адміністрації Державної прикордонної служби України від 22.07.2014 №55/784 відомостей, яка могла сприяти встановленню фактів при прийнятті оскаржуваного рішення, міграційним органом від Адміністрації державної прикордонної служби України, не запитувалось.

Судом також враховується та обставина, що під час співбесіди із співробітниками міграційної служби позивач не заперечував той факт, що після отримання статусу біженця він покидав територію України для ведення бізнесу в м. Дубай, для чого має довгострокову візу, проте не повертався до країни громадянського походження - Афганістану під час цієї поїздки, та не звертався до Посольства Афганістану.

До того ж, навіть у разі виїзду позивача до країни громадянської належності, така подія не може бути розцінена як виключна підстава вважати, що він добровільно знову скористався захистом цієї країни. Така позиція має бути підтверджена певними вмотивованими доказами з обов`язковим дотриманням процедури позбавлення статусу біженця.

Натомість, під час розгляду справи, відповідачем не надано жодних доказів на спростування факту не відвідання позивачем Ісламської Республіки Афганістан, так само як і не підтверджено намір ОСОБА_1 скористатися захистом країни громадянської належності, та доведено фактичне надання такого захисту.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.11.2019 у справі №815/3822/17.

Згідно пункту другого статті 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Поряд з цим, у порушення пп. "б" п. 7.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 №649, відповідач не надав суду доказів того, що позивач був належним чином повідомлений про наявність підстав для втрати чи позбавлення її статусу біженця, та що він має право брати участь при прийнятті відповідного рішення.

Між тим, суд звертає увагу, що не зважаючи на скасування статусу біженця, Державною міграційною службою України двічі було продовжено дію відповідного посвідчення позивача (останнє продовження - до 10.10.2023), а ОСОБА_1 безперешкодно здійснював перетин державного кордону України, використовуючи зазначене посвідчення біженця.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірність свого рішення.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про втрату статусу біженця №50-15 від 04.02.2015.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.