Справа № 200/11621/19-а
Суддя: Зінченко О.В.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2019 р. Справа№200/11621/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Зінченка О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області про скасування рішення про відмову у призначенні пенсії, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

27 вересня 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області, в якому просить:

- скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області № 70 від 11 травня 2019 року про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області повторно розглянути її заяву від 02 травня 2019 року № 3619 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 02 травня 2019 року вона звернулась до відповідача за призначенням пенсії за віком. Рішенням відповідача від 11 травня 2019 року їй відмовлено в призначенні пенсії, у зв`язку із відсутністю відповідного стажу для призначення пенсії. З рішенням відповідача не погоджується, оскільки вважає, що має достатній загальний страховий стаж для призначення пенсії, який підтверджений трудовою книжкою та відповідними довідками на підтвердження свого стажу. Вважає прийняте рішення не обґрунтованим та таким, що позбавляє права на пенсійне забезпечення лише через неможливість надання відповідних довідок.

Ухвалою суду від 02 жовтня 2019 року позовна заява залишена без руху, позивачу встановлений строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом сплати судового збору у розмірі 768,40 грн., або надати докази на підтвердження неможливості сплати судового збору.

25 жовтня 2019 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій представник позивача надав довідку з Держаного реєстру фізичних осіб-платників податків про те, що за період з 1 квартал 2017 року по 2 квартал 2019 року інформація про доходи позивача відсутня.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2019 року позовна заява прийнята до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (арк. справи 1-2).

Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з нормами частини третьої статті 263 КАС України у справах, визначених частиною першою цієї статті, заявами по суті справи є позов та відзив.

13 листопада 2019 року відповідачем до суду наданий відзив на адміністративний позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених вимог позивача.

Зазначив, що позивачу до пільгового стажу не враховані періоди роботи з 09 січня 1984 рік по 15 вересня 1988 рік у виробничому об`єднанні «Точмаш» у зв`язку із нечітким відбитком печатки у записи звільнення позивача. З 03 жовтня 1988 рік по 01 січня 1985 рік в конторі матеріально-технічного забезпечення Донецького ОПТУ у зв`язку з нечітким відбитком печатки у трудовій книжці у записі про звільнення позивача. Окрім того, не зарахований період роботи з 06 травня 1996 рік по 31 грудня 1996 рік у приватній фірмі «Нарине» у зв`язку із порушенням пункту 2.14 Інструкції, а саме: відсутня назва підприємства в записі про прийом на роботу. Зазначив, що жодних документів, які б підтверджували періоди роботи, позивачем не надавались, у зв`язку з чим вважає що діяв правомірно.На підставі чого, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 (арк. справи 9-14).

Відповідно до довідки від 02 травня 2019 року № 1426- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживанням позивача є: АДРЕСА_2 (арк. справи 15).

02 травня 2019 року позивач звернулась до управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області із заявою № 3619 про призначення пенсії за віком.

На момент звернення позивача до відповідача виповнилось 59 років.

Відповідачем за результатами розгляду заяви було прийнято рішення № 70 від 11 травня 2019 року, яким позивачу відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з не підтвердженням трудового стажу за період роботи з 09 січня 1984 рік по 15 вересня 1988 рік у виробничому об`єднанні «Точмаш» у зв`язку із нечітким відбитком печатки у записи звільнення позивача. З 03 жовтня 1988 рік по 01 січня 1985 рік в конторі матеріально-технічного забезпечення Донецького ОПТУ у зв`язку з нечітким відбитком печатки у записі про звільнення. Період роботи з 06 травня 1996 року по 31 грудня 1999 рік у приватній фірмі «Нарине», у зв`язку із відсутністю назви підприємства в записі про прийом на роботу позивача. У зв`язку з чим, страховий стаж роботи склав 13 років 4 місяці 3 дні, що є недостатнім для призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону № 1058 (арк. справи 24-25).

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов`язком держави.

На підставі статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 05 листопада 1991 року №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (далі Закон №1788-ХІІ) та Законом України від 09 липня 2003 року №1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закону №1058-ІV).

Відповідно до частини 2 статі 24 Закону №1058-ІV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Система персоніфікованого обліку була введена в дію 01 січня 2004 року на виконання Указу Президента України від 4 травня 1998 року № 401 "Про заходи щодо впровадження персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування" згідно постанов Кабінету Міністрів України №1854 від 12 грудня 2002 року та №303 від 12 березня 2003 року.

Судом встановлено, що при обчисленні страхового стажу відповідач не врахував період роботи позивача, який мав місце до впровадження системи персоніфікованого обліку (01 січня 2004 року).

При обчисленні страхового стажу позивача, до складу якого входять періоди роботи до впровадження системи персоніфікованого обліку, відповідач мав керуватися документами та порядком, визначеним законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-V, а саме трудовою книжкою та положеннями Закону №1788-ХІІ.

Згідно статті 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", затвердженому постановою КМУ від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами (пункт 1 Порядку № 637).

Згідно пункту 1.1 "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, в редакції наказу Міністерства соціальної політики №720/1642/5 від 06 жовтня 2014 року (далі Інструкція), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до пункту 2.14 Інструкції якщо працівник має право на пенсію за віком на пільгових умовах, запис у трудовій книжці робиться на підставі наказу, виданого за результатами атестації робочих місць, і має відповідати найменуванню Списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення.

01 січня 2004 року набув чинності Закон №1058-ІV.

У рішенні відповідача від 11 травня 2019 року № 70, спірний період з 06 травня 1999 року 31 грудня 1999 рік у приватній фірмі «Нарине» не зарахований на підставі пункту 2.14. "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Міністерства Праці України, Міністерства Юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 17 серпня 1993 року за №110 (далі Інструкція №110) та пункт 3 Порядку № 637. Окрім того, не зараховані періоди роботи з 09 січня 1984 рік до 15 вересня 1988 рік у виробничому об`єднанні «ТОЧМАШ» у зв`язку з нечітким відбитком печатки у записи про звільнення, та період з 03 жовтня 1988 року по 01 січня 1995 рік у конторі матеріально-технічного забезпечення Донецького ОПТУ.

Відповідно до пункту 2.14 Інструкції №110 У графі 3 розділу "Відомості про роботу" як заголовок пишеться повне найменування підприємства.

Так, з трудової книжки позивача вбачається, що в записі при прийнятті на роботу позивача з 06 травня 1996 року вона прийнята на посаду товарознавець та проставлена печатка приватної фірми «Нарине» (арк. справи 21).

З трудової книжки вбачається, що період роботи позивача: запис від 09 січня 1984 рік - прийнята на роботу ВП «ТОЧМАШ» светокопіровщіцей відділу, запис від 15 квітня 1988 рік звільнена за власним бажанням. Запис від 03 жовтня 1988 рік - прийнята на роботу в контору матеріально-технічного забезпечення Донецького ОПТУ, 30 квітня 1996 року звільнена за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (арк. справи 18-21 ).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Позивачем в обґрунтування заявлених вимог та на підтвердження трудового стажу надані копії довідок.

Так, в матеріалах справи міститься довідка видана директором Приватної фірми «Нарине» про те, що позивач дійсно працювала в приватній фірмі «Нарине» з 06 травня 1996 року, прийнята на роботу товарознавцем (наказ № 17 від 06 травня 1996 року) та 31 грудня 1992 року звільнена (наказ № 5 від 31 грудня 1999 року) (арк. справи 29).

На підтвердження стажу у виробничому об`єднанні «ТОЧМАШ» позивачем надана довідка про те, що позивач дійсно працювала уВАТ «Точмаш» з 09 січня 1984 року прийнята на роботу (розпорядження №к-11 від 06 січня 1984 рік), звільнена з 15 вересня 1988 року за власним бажанням (розпорядження № 481 -1 від 15 вересня 1988 рік) (арк. справи 28).

На підтвердження стажу роботи в конторі матеріально-технічного забезпечення Донецького ОПТУ, позивачем надана довідка за вхідним № 01/18 - 143 від 11 липня 2018 року про те, що позивач працювала з 03 жовтня 1988 року (наказ №79/к від 03 жовтня 1988 року) та звільнена 30 квітня 1996 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (арк. справи 26).

Вищезазначені довідки видані підприємствами та установами, які знаходяться на непідконтрольній українській владі території.

З приводу цього суд зазначає, що стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" від 23.02.2016 ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами".

В даному випадку позивач не може бути позбавлена свого права, що стосується предмету позову через неможливість перевірки достовірності довідки на підтвердження стажу у зв`язку із знаходженням фірми, що її видала на території, непідконтрольній українській владі.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 №301 "Про трудові книжки працівників",відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, якій ця трудова книжка належить, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Таким чином, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 р. у справі №677/277/17,під час розгляду справи в аналогічних правовідносинах, висновок якого суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин (частина 5 статті 242 КАС України).

За вказаних обставин, суд дійшов до висновку, що спірне рішення №70 від 11 травня 2019 року про відмову у призначенні пенсії за віком позивачу було прийнято не обґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти (вчинити) певні дії, і це прямо вбачається з пункту 4 частини 1 статті 5 та пункту 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пункту 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);4) безсторонньо (неупереджено);5) добросовісно;6) розсудливо;7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) визначено, що, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З урахуванням встановлених судом обставин, суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволені позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрат, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Ухвалою суду від 30 жовтня 2019 року позивачу відстрочена сплата судового збору за подання до суду позову у розмірі 768,40 грн. до ухвалення судового рішення у справі (арк. справи 1-2).

Таким чином, витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області на користь держави.

Керуючись 2, 3, 5- 9, 12, 15, 19, 22, 25, 32, 72, 76, 77, 79, 94, 139, 194, 205, 241-243, 245, 246, 295,297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , проживає за фактичним місцем проживанням: АДРЕСА_2 , РКОПП НОМЕР_2 ) до управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області (місцезнаходження: 84302, Донецька обл., місто Краматорськ, вул. Поштова, буд. 5, )про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити повністю.

Скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області № 70 від 11 травня 2019 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком згідно статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області (місцезнаходження: 84302, Донецька обл., місто Краматорськ, вул. Поштова, буд. 5, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 02 травня 2019 року зареєстровану за № 3619 про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням встановлених судом обставин.

Стягнути на користь держави за рахунок бюджетних асигнувань управління Пенсійного фонду України в місті Краматорську Донецької області (місцезнаходження: 84302, Донецька обл., місто Краматорськ, вул. Поштова, буд. 5, ) судовий збір у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Повний текст рішення складено та підписано в письмовому провадженні 25 листопада 2019 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя О.В. Зінченко