Справа № 480/3513/19
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

19 листопада 2019 р. Справа № 480/3513/19

Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Гелети С.М.

за участю секретаря судового засідання - Високос Я.С.

представника відповідача, третіх осіб Божко Л.В.

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до міського голови Охтирської міської ради Сумської області Алєксєєва Ігоря Юрійовича,3-ті особи Охтирська міська рада, виконавчий комітет Охтирської міської ради про визнання незаконними та скасування розпоряджень, визнання дій незаконними,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ( далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до міського голови Охтирської міської ради Сумської області Алєксєєва Ігоря Юрійовича, в якій просить: визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови Охтирської міської ради від 08.08.2019 № 151-ОД "Про запровадження системи оповіщення та охоронної сигналізації"; визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови Охтирської міської ради від 09.08.2019 № 50-К "Про попередження відповідальних чергових господарської групи про наступне вивільнення"; визнати незаконними дії міського голови Охтирської міської ради, що полягають у прийнятті розпорядження від 08.08.2019 № 151-ОД "Про запровадження системи оповіщення та охоронної сигналізації" з перевищенням повноважень; визнати незаконними дії міського голови Охтирської міської ради, що полягають у прийнятті розпорядження від 09.08.2019 № 50-К "Про попередження відповідальних чергових господарської групи про наступне вивільнення" з перевищенням повноважень; визнати незаконними дії міського голови Охтирської міської ради, що полягають у порушенні положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" при прийнятті розпоряджень; визнати незаконними дії міського голови Охтирської міської ради, що полягають у порушенні положень Кодексу законів про працю України.

Ухвалою суду від 07.10.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. В судове засідання 29..10.2019, 06.11.2019, 19.11.2019 позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Подане 19.11.2019 клопотання на електронну адресу від імені позивача судом залишено без задоволення, враховуючи те, що даний документ не може бути визнано офіційним, оскільки подане із порушенням вимог Інструкції з діловодства в адміністративних судах України, затверджена наказом ДСА України від 17.12.2013 №174, Закону України «Про електронні довірчі послуги», Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», дана клопотання не підписано особисто позивачем електронним цифровим підписом, що підтверджується відповідною відміткою суду. Ухвалою суду від 19.11.2019 в задоволенні клопотання відповідача та 3-ї особи про залишення адміністративного позову без розгляду відмовлено.

Представник відповідача та третіх осіб підтримала подане міським головою м.Охтирка клопотання, яке разом із відзивом та поясненнями третіх осіб, було направлено 24.10.2019 на адресу позивача, що підтверджується матеріалами справи, про закриття провадження у справі. Дане клопотання мотивує тим, що позивачем оскаржують ся рішення відповідача, які впливають із трудових правовідносин позивача, а також на спірні рішення не поширюється юрисдикція адміністративних судів. В судовому засіданні представник відповідача зазначила, що рішення міського голови м.Охтирка в частині запровадження охоронної сигналізації у виконавчому комітеті не є рішенням нормативно-правовим актом чи актом індивідуальної дії для позивача. Крім того, зазначала, що в рішення частині розірвання трудового договору та попередження позивача про наступне вивільнення не пов`язано із проходженням позивачем публічної служби, оскільки позивач не є службовою чи посадовою особою виконавчого комітету Охтирської міської ради, а тому дані вимоги повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи те, що позивач належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, втретє в судове засідання не з`явився, відзив та пояснення 3-ї особи, разом із клопотанням про закриття провадження у справі надані суду разом із документами, що підтверджують надіслання (надання) 24.10.2019 відзиву і доданих до нього доказів позивачу, тобто із дотриманням п.2 ч. 4 ст. 162 КАС України, враховуючи приписи ч. ч. 3,5 ст. 205 КАС України суд вважає за можливим розглядати клопотання про закриття провадження без участі позивача.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 ч.1 ст. 4 КАС України встановлено, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

В свою чергу, публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (п.2 ч. 1 ст.4 КАС України ).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому суд зазначає, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору.

Основними ознаками публічно-правових відносин називають: обов`язкову участь у цих відносинах суб`єкта, який наділений публічно-владними повноваженнями; підпорядкованість одного учасника публічно-правових відносин іншому - суб`єкту владних повноважень (що проявляється у можливості суб`єкта владних повноважень вирішувати питання про права і обов`язки підпорядкованої особи); імперативність публічно-правових відносин; домінування публічно-правового інтересу у цих відносинах.

Адміністративно-правовий спір має певні ознаки. Такі спори виникають у сфері державного управління, в процесі здійснення органами виконавчої влади своїх управлінських функцій. Для цих спорів характерно особливе становище його суб`єктів (учасників спірного правовідношення). Обов`язковим учасником адміністративно-правового спору є наділений владними повноваженнями орган виконавчої влади, місцевого самоврядування, посадові особи, наділені державно-владними повноваженнями. Адміністративно-правовий спір має особливий предмет, що пов`язано з широтою і різноплановістю діяльності управлінського характеру.

Обов`язковою ознакою позовної форми захисту права в адміністративному суді має бути наявність спору про право публічне, тобто спору про права і обов`язки в публічних правовідносинах.

Відтак, віднесення до юрисдикції адміністративних судів спору лише з підстав того, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду його акт індивідуальної дії, є неправильним.

Приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Як вбачається з позовної заяви предметом спору позивачем є правомірність правових підстав для прийняття відповідачем розпорядження від 08.08.2019 №151-ОД «Про запровадження системи оповіщення та охоронної сигналізації». Так в п. 1-3 даного розпорядження було з 01.09.2019 запроваджено систему оповіщення та охоронної сигналізації у виконавчому комітеті, зобов`язано відділ бухгалтерського обліку та звітності укласти договір про надання послуг із централізованого спостереження, реагування та обслуговування систем тривожної і охоронної сигналізації з Управлінням поліції охорони в Сумській області, доручено управлінню капітального будівництва та житлово-комунального господарства забезпечити цілодобовий прийом звернень громадян по телефону з питань житлово-комунального господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського кодексу України, учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності.

Згідно із ч. 4, 5 ст. 3 Господарського кодексу України сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини. Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб`єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.

Частиною 1 та 2 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Основними видами господарських зобов`язань є майново-господарські зобов`язання та організаційно-господарські зобов`язання.

Організаційно-господарськими визнаються господарські зобов`язання, що виникають у процесі управління господарською діяльністю між суб`єктом господарювання та суб`єктом організаційно-господарських повноважень, в силу яких зобов`язана сторона повинна здійснити на користь другої сторони певну управлінсько-господарську (організаційну) дію або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Організаційно-господарські зобов`язання можуть виникати: між суб`єктом господарювання та власником, який є засновником даного суб`єкта, або органом державної влади, органом місцевого самоврядування, наділеним господарською компетенцією щодо цього суб`єкта (ч. 1, ч. 2 ст. 176 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження, тощо.

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що при запровадженні міським головою у виконавчому комітеті системи оповіщення та подальше підписання договору із Управлінням поліції охорони в Сумській області відповідач виконує повноваження щодо управління належним виконавчому комітету Охтирської міської ради майном, тобто у такому випадку відсутнє здійснення будь-яких владних або публічно-правових повноважень.

Як зазначено Верховним судом в постанові від 28.02.2019 по справі №688/518/16-а адміністративне провадження №К/9901/11900/18, судом зазначено, що неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

До аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду по справі № 9901/415/18 та зазначив, у судовому рішенні, що Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно - правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджуваних порушень прав чи інтересів.

Близьких за змістом висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 583/2715/16-ц, зазначивши, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - участі у спірних правовідносинах суб`єкта владних повноважень. Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

Таким чином, у відповідача у відносинах, які виникли у зв`язку із прийняттям п. 1-3 розпорядження від 08.08.2019 №151-ОД, відсутнє здійснення будь-яких владних або публічно-правових повноважень, а лише має місце використання права щодо належного територіальній громаді майна та договірних відносинах, а тому, оспорюване рішення в даному випадку не є рішеннями суб`єкта владних повноважень в розумінні КАС України, а є рішеннями керівника власника (засновника) яким такий власник (засновник) реалізує своє право на управління установи.

Крім того, слід зазначити, що індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах. Акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

В частині прийняття п. 1-3 розпорядження від 08.08.2019 №151-ОД таке спірне розпорядження не є актом індивідуальної дії для позивача та не є нормативно-правовим актом.

Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом враховуються висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 18.09.2019 по справі №9901/284/19 провадження № 11-585заі19. Так, Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

В даному випадку, п. 1-3 розпорядження від 08.08.2019 №151-ОД «Про запровадження системи оповіщення та охоронної сигналізації» при здійсненні та реалізації господарських функцій пов`язані подальших дії відповідача щодо ініціювання процедури звільнення позивача із займаної посади, тобто стосується трудових прав ОСОБА_1 .

Стосовно прийняття відповідачем п. 4 розпорядження від 08.08.2019 №151-ОД «Про запровадження системи оповіщення та охоронної сигналізації» та розпорядження №50-К від 09.08.2019 «Про попередження відповідальних чергових господарської групи про наступне вивільнення», суд зазначає наступне.

Пунктом п. 4 розпорядження від 08.08.2019 №151-ОД «Про запровадження системи оповіщення та охоронної сигналізації» міським головою м.Охтирка було прийнято розпорядження про розірвання трудових договорів, укладених на невизначений строк, з відповідальними черговими господарської групи з дотриманням вимог чинного законодавства.

Розпорядженням №50-К від 09.08.2019 «Про попередження відповідальних чергових господарської групи про наступне вивільнення» було крім інших, попереджено позивача про наступне вивільнення 25.10.2019 із займаної посади відповідальних чергових господарських груп, а також доручено начальнику відділу організаційно-кадрової роботи та контролю апарату міської ради та її виконавчому комітету підготувати персональні попередження про наступне вивільнення працівників, забезпечення ознайомлення з розпорядженням та вручення попереджень у відповідності до вимог КЗпП України.

В судовому засіданні представник відповідача зазначила, що позивач не відноситься до посадових чи службових осіб виконавчого комітету Охтирської міської ради, присягу не приймав, дія Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» не поширюється не позивача.

Матеріалами справи потверджується, що позивач, на час прийняття спірних розпоряджень, займав посаду відповідального чергового господарської групи.

Згідно наданого відповідачем додатку 1 до рішення міської ради від 29.03.2016 №236-МР посада позивача відноситься до господарської групи, що відображено в структурі апарату та виконавчих органів Охтирської міської ради. Згідно робочої інструкції відповідального чергового господарської групи, затвердженої міським головою 13.02.2018рр. зазначена посада відноситься до категорії «Технічні працівники», приймається та звільняється міським головою за поданням завідувача господарством господарської групи відповідно до Кодексу законів про працю.

Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - суд) від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього суду термін "встановленим законом" у ст. 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей суд дійшов висновку, що не може вважатися "судом, встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Підпункт 4.2 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо заяв про злочини): отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Пункт 2 частини 1 ст. 19 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пункт 17 частини 1 ст. 4 КАС України передбачено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ч.ч.3-5 статті 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад.

Стаття 1 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» визначає, що посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Частиною 2 статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування» система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. У містах з районним поділом за рішенням територіальної громади міста або міської ради відповідно до цього Закону можуть утворюватися районні в місті ради. Районні в містах ради утворюють свої виконавчі органи та обирають голову ради, який одночасно є і головою її виконавчого комітету.

Стаття 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачає, що служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Відповідно до ч. 1 статті 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» дія цього Закону не поширюється на технічних працівників та обслуговуючий персонал органів місцевого самоврядування.

Стаття 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування»: посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються територіальною громадою; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Пункт 1 частини 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

В розумінні статті 140 Конституції України та наведених приписів Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», позивач не обіймав посаду в органах місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», не складав присяги посадової особи місцевого самоврядування, тому робота позивача на посаді відповідального чергового господарської групи не має відношення до публічної служби.

Даний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 11 липня 2018 року справа №363/4064/16-а адміністративне провадження №К/9901/5401/17.

Стосовно посилання позивача на те, що у відповідача не було правових підстав для зменшення штатної чисельності виконавчого комітету, зокрема, посади позивача., враховуючи те, що таке право надано виключно Охтирській міській раді, яке таке рішення не прийняла, суд зазначає, що в даному випадку, спірні розпорядження не змінюють штатну чисельність, а прийняті у зв`язку із іншими підставами, які впливають на трудові права позивача. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердила, що дійсно після прийняття спірних розпоряджень почалася процедура вивільнення позивача із займаної посади за відсутності згоди позивача.

Зазначені розпорядження пов`язані із порушення реалізації права позивача на працю, зазначені розпорядження мають відношення до трудових правовідносин між роботодавцем та позивачем. Спір стосується трудових відносин, а відтак не належить до категорії спорів, які підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки всі обставини, зазначені позивачем в адміністративному позові повинні розглядатися в цивільному судочинстві, оскільки виникають із трудових правовідносин та в разі порушення процедури вивільнення позивача із займаної посади, підлягають відновленню саме трудові права позивача.

Слід зазначити, що посилання позивача у позові на відсутність у відповідача правових підстав для винесення спірних розпоряджень, не можуть бути підставою для поширення юрисдикції адміністративного суду на дослідження правомірності їх прийняття, оскільки прийняті вони у зв`язку із трудовими правами позивача, є початковими рішеннями роботодавця, що вчиняються у відповідності до Кодексу законів про працю України, стосовно процедури вивільнення і враховуючи викладене, за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України, і саме в порядку цивільного судочинства повинно бути досліджено судом процедуру прийняття таких розпоряджень в частині порушення процедури вивільнення працівників за ініціативою власника та трудових прав позивача.

Тобто, фактично звернення позивача до суду із цим позовом покликане необхідністю захисту права не у сфері публічно-правових відносин, що виключає розгляд цієї справи в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, суд прийшов до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі оскільки, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладені обставини, у відповідності до ч. 1 ст. 239 КАС України суд роз`яснює позивачу, що спір має вирішуватись судом за правилами цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 19, 183, 238, 241-243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача, третіх осіб про закриття провадження у справі - задовольнити.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до міського голови Охтирської міської ради Сумської області Алєксєєва Ігоря Юрійовича,3-ті особи Охтирська міська рада, виконавчий комітет Охтирської міської ради про визнання незаконним та скасування розпорядження міського голови Охтирської міської ради від 08.08.2019 № 151-ОД "Про запровадження системи оповіщення та охоронної сигналізації"; визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови Охтирської міської ради від 09.08.2019 № 50-К "Про попередження відповідальних чергових господарської групи про наступне вивільнення"; визнати незаконними дії міського голови Охтирської міської ради, що полягають у прийнятті розпорядження від 08.08.2019 № 151-ОД "Про запровадження системи оповіщення та охоронної сигналізації" з перевищенням повноважень; визнати незаконними дії міського голови Охтирської міської ради, що полягають у прийнятті розпорядження від 09.08.2019 № 50-К "Про попередження відповідальних чергових господарської групи про наступне вивільнення" з перевищенням повноважень; визнати незаконними дії міського голови Охтирської міської ради, що полягають у порушенні положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" при прийнятті розпоряджень; визнати незаконними дії міського голови Охтирської міської ради, що полягають у порушенні положень Кодексу законів про працю України.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з моменту її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Повний текст ухвали складено та підписано 22.11.2019

Суддя С.М. Гелета