Справа № 340/184/19
Суддя: Дашутін І.В.
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

26 листопада 2019 року
Київ
справа №340/184/19
адміністративне провадження №К/9901/21442/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І.В.,
суддів Шишова О.О., Яковенка М.М.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2019 року у складі колегії суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М., Панченко О.М. у справі № 340/184/19 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1. ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати йому індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 15 серпня 2017 року;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 15 серпня 2017 року.
2. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 15 серпня 2017 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 15 серпня 2017 року.
3. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2019 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено частково. Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов залишено без розгляду.
4. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:
4.1. Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 15 серпня 2017 року №200 підполковника ОСОБА_1 , військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 , звільненого наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 12 травня 2017 року № 130 у запас за пунктом «а» ( у зв`язку з закінченням строку контракту) відповідно до частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», виключено зі списків особового складу Петрівського районного військового комісаріату Кіровоградської області та всіх видів забезпечення.
4.2. 12 листопада 2018 року позивач звернувся із запитом на інформацію до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив надати на його адресу інформацію щодо розміру нарахованої та фактично виплаченої індексації грошового забезпечення за період часу з 01 січня 2016 року по день звільнення з військової служби із розбивкою помісячно та із зазначенням базового місяця; розмір ненарахованої та невиплаченої йому індексації грошового забезпечення по день звільнення з військової служби (за наявності такого), вказавши причини не проведення індексації; крім того, просив, що в разі не проведення індексації грошового забезпечення з січня 2016 року по день виключення зі списків особового складу військової частини просив нарахувати та виплатити йому таку індексацію.
4.3. 30 листопада 2018 року ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідь на запит позивача повідомив про те, що якщо нарахування індексації грошового забезпечення не здійснювалося, то згідно листа начальника управління організаційного та соціальних виплат Департаменту фінансів Міністерства оборони України підстав для надання колишнім військовослужбовцям довідок із сумами нарахованої індексації грошового забезпечення за 2016-2017 роки немає .
4.4. До вказаного листа відповідач додав довідку про додаткові види грошового забезпечення, виплачені позивачу за період з вересня 2015 року по серпень 2017 року. З цієї довідки суди встановили, що позивачу у вересні - грудні 2015 року виплачувалася індексація грошового забезпечення, з січня 2016 року по серпень 2017 року індексація не виплачувалася.
4.5. Не погоджуючись з вказаними діями органів державної влади, позивачем подано вказаний позов до суду, який мотивований тим, що індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є одним із способів забезпечення державних соціальних стандартів і нормативів, тому відсутність фінансування для виплати індексації не є належним доказом неможливості здійснення таких виплат.
4.6. Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за спірних період, оскільки остання є однією з основних гарантій щодо оплати праці, а реалізація особою права на отримання бюджетних коштів шляхом індексації грошового забезпечення не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
4.7. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та залишаючи адміністративний позов без розгляду, суд апеляційної інстанції зробив висновок про пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до адміністративного суду щодо вимог про нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 15 серпня 2017 року, позивачем не наведено обставин та не надано доказів, які б підтверджували наявність об`єктивно непереборних, не залежних від його волі та пов`язаних з дійсними істотними перешкодами чи труднощами причин для своєчасного вчинення ним процесуальних дій.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
5. Позивач звернувся до суду із касаційною скаргою оскільки вважає, що захист права позивача, з урахуванням заявлених позовних вимог щодо проведення нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, не може бути обмеженим будь-яким процесуальним строком в силу вимог частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України. Вказане, на думку позивача, є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції.
6. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу просив касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2019 року у справі № 340/184/19 без змін.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
7. Відповідно до статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.
8. Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
9. Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
10. Як встановлено частиною третьою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
11. За правилами статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі Закон № 1282-ХІІ) визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
12. У відповідності до статей 4, 6 Закону № 1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.
13. Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року (далі - Порядок №1078).
14. Відповідно до пункту 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
15. За визначенням використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено під заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
16. Як встановлено судами попередніх інстанцій, спірні правовідносини стосуються вирішення питання щодо наявності чи відсутності у позивача права на нарахування йому індексації грошового забезпечення в період проходження служби, а саме з 01 січня 2016 року по 15 серпня 2017 року.
17. Колегія суддів вважає, що вимоги щодо нарахування індексації грошового забезпечення в період проходження військової служби є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю, а тому суд повинен керуватися, в тому числі, і положеннями частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає право звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, в даному випадку виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця.
18. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
19. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 та від 07 серпня 2019 року у справі № 825/694/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 825/1832/17.
20. Згідно зі статтею 17 Закону країни «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
21. Так, ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
22. У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ визнав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).
23. Застосовуючи до спірних правовідносин положення статтей 122, 123 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції при вирішенні цього спору вищевказаних вимог не врахував та помилково залишив позовні вимоги ОСОБА_1 без розгляду.
24. Оскільки, залишаючи без розгляду позовні вимоги щодо визнання протиправними дії та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 15 серпня 2017 року, суд апеляційної інстанції не розглянув по суті та не дав їм відповідної правової оцінки, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду не може перевірити законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
25. В силу частини першої статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
26. Відтак, суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної постанови, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Керуючись статтями 341, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
ПОСТАНОВИВ:
27.Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
28. Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2019 року у справі № 340/184/19 скасувати, а справу направити для продовження розгляду до Третього апеляційного адміністративного суду.
29.Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Суддя-доповідач І.В. Дашутін

Судді О.О. Шишов

М.М. Яковенко