Справа № 420/5829/19
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5829/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

за участі секретаря судового засідання Музики І.О.,

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1

представників відповідача Абросимової Ю.Г. (за довіреністю),

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одеса за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії, про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання виплатити середнє грошове забезпечення, стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії, про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання виплатити середнє грошове забезпечення, стягнення моральної шкоди. За результатом розгляду зазначеного позову та заяви про збільшення позовних вимого від 18.10.2019 року, позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якого:

Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно остаточного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 ;

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), АДРЕСА_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 20.08.2018 по 30.08.2019, у розмірі 245 595, 68 грн.;

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), АДРЕСА_1 ) виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 20.08.2018 по 30.08.2019, у розмірі 245 595, 68 грн.;

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 20 000 грн. 00 копійок;

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ), АДРЕСА_1 ) подати до Одеського окружного адміністративного суду звіт про виконання рішення в термін не пізніше 10-ти робочих днів з дня набрання рішення законної сили.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив наступне.

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 01.08.2018 №471, позивача звільнено з військової служби у запас, наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) від 20.08.2018 №159 (військова частина НОМЕР_3 ) виключено зі списків Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та знято у усіх видів забезпечення, у тому числі грошового при в/ч НОМЕР_1 , де позивачу нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення до дня звільнення з військової служби. На день звільнення з військової служби у запас позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 20.08.2018 р.р.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року у справі № 420/6185/18, яке за результатом розгляду П`ятим апеляційним адміністративним судом залишено без змін та набрало законної сили 13.06.2019 року, визнано бездіяльність військової частини з ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення протиправною.

30 серпня 2019 року військова частина здійснила нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року.

02 вересня 2019 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримкам по день фактичного розрахунку, тобто з 20.08.2018 по 30.08.2019. Листом військової частини від 02.10.2019 № 1828 позивачу відмовлено в задоволені вимог його звернення.

Позивач вважає протиправними дії військової частини НОМЕР_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку його під час звільнення та бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку з наступних підстав.

Законом України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) визначені основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлені єдина система їх соціального та правового захисту, яка гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Згідно вказаного Закону позивач отримував грошове забезпечення, при цьому Законом №2011-ХІІ не визначені поняття основного та додаткового грошового забезпечення.

У відповідності до ч.1 ст.2 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення (далі Закон №1282-ХІІ) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» виданий наказ Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, яким затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі Порядок № 260).

Пунктом 4 розділу І Порядку № 260, передбачено, інші виплати, які здійснюється відповідно до чинного законодавства України, включено до грошового забезпечення військовослужбовців.

Позивач зазначив, що індексація грошового забезпечення, виплата якої здійснюється відповідно до Закону № 1282-ХІІ включена до грошового забезпечення військовослужбовців.

Позивач вказує, що відповідно до абз.3 п.242 Положення проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153, особа звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням.

Позивач вважає, що оскільки спеціальним законодавством не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, відповідач має здійснити остаточний розрахунок з позивачем відповідно до ст.117 КЗпП України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13 та від 6 квітня 2016 року по справі №6-409цс-16.

Позивач, також, зазначив, що фактична затримка виплати грошового забезпечення з 20.08.2018 року по 30.08.2019 рік склала 376 календарних днів, сума розрахунку здійснена позивачем відповідно до Постанови Кабінету України від 8 лютого 1995 року № 100 та складає 245 595 грн. 68 копійок.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., останній зазначив, що майже рік після звільнення він був змушений відстоювати свої права щодо отримання індексації грошового забезпечення в суді, вищезазначене вимагало від позивача додаткових зусиль для організації життя, саме про це йде мова в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Ухвалою суду від 07.10.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті на 04.11.2019 року.

28.10.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов, з огляду на який військова частина НОМЕР_1 вважає вимоги, викладені в позовній заяві позивачем безпідставними, не визнає позов в повному обсязі.

Представник відповідача зазначає, що звільнення позивача з військової служби відбулося законно, наказ про виключення зі списків особового складу позивачем не оскаржувався та останньому при звільнення не було виплачено лише індексацію грошового забезпечення, розрахунок по всім іншим виплатам проведений.

Щодо застосування ст. с. 116, 117 КЗпП України, представник відповідача зазначає, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця виплати середнього заробітку за затримку при розрахунку, при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, визначені в статті 116 КЗпП України. В даному випадку, позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неправильним, звертався до суду з позовом щодо стягнення належних йому сум індексації грошового забезпечення (рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року у справі № 420/6185/18, яке було залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 року). На виконання зазначеного судового рішення, військовою частиною виплачено позивачу індексацію грошового забезпечення.

Таким чином, представник відповідача зазначає, що положення ст. 117 КЗпП України не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

В обґрунтування вказаної правової позиції, представник відповідача посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України» та постанови Верховного Суду у справах № 807/1502/15, № 8/10/1543/17, № 804/1782/16.

Представник відповідача, також, зазначає, що виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку у розумінні Порядку № 100.

Також, у відзиві вказано, що індексація грошового забезпечення не може вважатися тією складовою грошового забезпечення, в розумінні ст. 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», так як вона не є постійною та сталою величиною.

ОСОБА_1 проходив службу у Командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України, у списках особового складу військової частини НОМЕР_1 не перебував, а тому командир військової частини НОМЕР_1 в розумінні ст. 117 КЗпП України не був по відношенню до позивача власником або уповноваженим органом (роботодавцем). Перебування Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України на фінансовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_1 не дає жодних підстав вважати останню по відношенню до особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України роботодавцем у розумінні КЗпП України.

29.10.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на заяву позивача про збільшення позовних вимог, з огляду на який позивачем не надано жодних доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, в тому числі у розмірі 20 000 грн.

31.10.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив на адміністративний позов, з огляду на яку відповідач у відзиві на адміністративний позов не спростовує та підтверджує факт невиплати всіх сум при звільненні, зокрема індексації грошового забезпечення. Водночас, позивач вказує, що не тільки індексацію грошового забезпечення позивачу виплачено із затримкою при звільненні.

Позивач зазначає, що відповідач здійснив добровільно виплату належних позивачу сум з затримкою 9 місяців після звільнення без його звернення до суду, а індексацію грошового забезпечення більш ніж через рік.

В обґрунтування власної правової позиції позивач посилається на рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/20131, від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012.

Також, позивач вказує, що вважає необґрунтованим посилання відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 року у справі «Меньшакова проти України» та постанови Верховного Суду у справах № 807/1502/15, № 8/10/1543/17, № 804/1782/16 та зазначає, що постанови Верховного Суду від 22.08.2019 року у справі № П/811/570/16, від 06.09.2019 року у справі № 826/9793/18, від 29.03.2018 року у справі № 815/1767/17 містять протилежну позицію, аніж постанови, на які посилається відповідач.

01.11.2019 року позивач надав відповідь на відзив на заяву про збільшення позовних вимог.

04.11.2019 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповіді на відзив.

Під час судового розгляду справи позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з вищевикладених підстав.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення адміністративного позову та просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд вислухав позивача, представника відповідача, розглянув матеріали справи, всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив надані учасниками справи докази в їх сукупності та робить наступні висновки.

Суд встановив, що відповідно до наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України від 20.08.2018 № 159 ОСОБА_1 з 01.08.2018 року звільнено з військової служби в запас. Під час звільнення позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 р. 16.08.2018. позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 року у справі № 420/6185/18, яке залишено без змін Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , за участю 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору Міністерство оборони України задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/6185/18, відповідачем було нараховано та виплачено 30.08.2019 року ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року у розмірі 6800 грн. 22 копійки.

02.09.2019 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про нарахування та виплату йому середнього грошового забезпечення за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення по день фактичного розрахунку, тобто з 20.08.2018 року по 30.08.2019 року з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці.

02.10.2019 року відповідач надав відповідь № 1828 на звернення позивача, з огляду на яку, стаття 117 КЗпП України, на яку позивач посилається у зверненні, до правовідносин, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати не застосовується.

Згідно з ч. 2 ст. статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 статті 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання служби військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством.

При цьому пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

У свою чергу, спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України затверджено постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».

Відповідно до статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам.

Вказані нормативно-правові акти не визначають підстави та порядок відшкодування військовослужбовцям за затримку виплати належних сум грошового забезпечення, у зв`язку із чим в таких випадках мають застосовуватися норми трудового законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як встановлено вище судом, позивача, 20.08.2019 року, було звільнено з військової служби у запас та проведено з ним розрахунок при звільненні.

При цьому індексацію грошового забезпечення відповідач позивачу не нарахував та не виплатив, оскільки вважав, що у ОСОБА_1 відсутні підстави для отримання сум індексації грошового забезпечення, що стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахуання та невиплати індексації грошового забезпечення та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення.

Саме у зв`язку із набранням законної сили рішенням суду про зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 року, відповідачем у добровільному порядку виконано рішення суду та вчинено відповідні дії.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача у відповіді на відзив на адміністративний позов, що відповідач допустив затримку виплати не тільки індексації грошового забезпечення, оскільки підставою позову є саме затримка виплати відповідачем індексації грошового забезпечення.

Суд зазначає, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

При цьому стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Суд вважає помилковими доводи позивача з приводу того, що у даному випадку не виникли правовідносини щодо виконання рішення суду, оскільки вони виникають під час виконання рішення за ЗУ «Про виконавче провадження» у випадку звернення до виконавчої служби, так як ЗУ «Про виконавче провадження» розділяє поняття «добровільне виконання рішення суду» та «примусове виконання рішення суду». У даному випадку відбулося добровільне виконання рішення суду до звернення позивача з виконавчим листом до органів ДВС.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статей 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Таким чином, суд зазначає, що у даному випадку ст. 117 КЗпП України не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки наявність підстав та права у позивача на отримання індексації грошового забезпечення була предметом судового розгляду та встановлена судовим рішення, що не охоплюється та не регулюється положеннями ст. 117 КЗпП України.

Щодо посилань сторін на висновки Верховного Суду, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Приписами ч. 2 ст. 356 КАС України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися вказівка про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду.

Згідно з ч. 3 ст. 291 КАС України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

Тобто, КАС України містить вимоги щодо обов`язкового врахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду, що викладені у рішенні у зразковій справі при розгляді типової справи.

В інших випадках, з огляду на приписи ч. 5 ст. 242 та ч. 2 ст. 356 КАС України, обов`язковому застосуванню судом першої інстанції підлягають висновки, що викладені у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду, тоді як постанови Верховного Суду, на які посилаються сторони прийняті Верховним судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд робить висновок, що адміністративний позов ОСОБА_1 не належить до задоволення.

Керуючись ст.ст.2, 3, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 243, 245, 246, 250, 262, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії, про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання виплатити середнє грошове забезпечення, стягнення моральної шкоди.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Відповідач військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Повний текст рішення складений та підписаний судом 25.11.2019 року.

Суддя Н.В. Бжассо

.