Справа № 640/11090/19
Суддя: Шевченко Н.М.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

21 листопада 2019 року м. Київ № 640/11090/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Шевченко Н.М., розглянувши в письмовому порядку заяву Державної міграційної служби України про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Голови Державної міграційної служби України Соколюка Максима Юрійовича про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Державної міграційної служби України, Голови Державної міграційної служби України Соколюка Максима Юрійович, у якій просить, поміж іншого:

- стягнути з Державної міграційної служби України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.03.2016 по 17.05.2018 з урахуванням підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Ухвалою суду від 09.09.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

До суду надійшло клопотання Державної міграційної служби України від 27.09.2019 про залишення позову без розгляду.

Згадану ухвалу заявник мотивує пропущенням строку звернення до адміністративного суду, оскільки позивачу було відомо про порушене право ще з 2016 року, що є підставою для залишення позову без розгляду. Додатково, у заяві від 27.09.2019 повідомляється про зменшення ОСОБА_1 позовних вимог під час розгляду справи № 809/2184/15 Івано-Франківським окружним адміністративним судом у частині, аналогічній заявленим позовним вимогам у даній справі. За висновком заявника, згадана процесуальна дія відповідно до ст. ст. 238 - 239 КАС України унеможливлює повторне звернення до суду з аналогічними позовними вимогами.

Стосовно пропущеного строку звернення, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 122 КАС України Позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлюється інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналізуючи вищезазначене, загальний строк для звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи - шестимісячний, водночас, іншими законами може встановлюватись інший строк.

Із матеріалів справи убачається, що спір виник з відносин публічної служби. Спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює подібні правовідносини є Закон України «Про державну службу». Водночас, згаданим законом не врегульовано питання звернення до суду стосовно стягнення заробітної плати, зокрема, за період простою не з вини працівника (державного службовця).

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Основним кодифікованим нормативно-правовим актом, що регулює трудові відносини є Кодекс законів про працю України.

Частиною 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Тлумачення положень ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України здійснене Конституційним Судом України рішенням від 15.10.2013 у справі № 1-13/2013 у якому застосовано наступну правову позицію.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника.

Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Оскільки предмет спору у даній справі стосується стягнення заробітної плати за період простою не з вини працівника, керуючись приписами закону, що регламентує порядок судового оскарження у аналогічних правовідносинах, зважаючи на висновки Конституційного Суду України з даного приводу, суд дійшов до висновку про відсутність пропущення строку на звернення до суду.

Щодо зменшення ОСОБА_1 позовних вимог під час розгляду справи № 809/2184/15 Івано-Франківським окружним адміністративним судом варто зазначити наступне.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.01.2018 у справі № 809/2184/15 ОСОБА_1 відмовлено в ухваленні додаткового судового рішення, у якому позивач просив вирішити питання стосовно стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Мотивуючи відмову, судом зазначено, що 13.08.2015 в судовому засіданні позивачем подано заяву, за змістом якої він просив суд розгляд позовної заяви в частині зобов`язання Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області нарахувати та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу та витребування довідки про заробітну плату за час вимушеного прогулу - припинити. Заява позивача прийнята судом та долучена до матеріалів справи. Згідно технічного запису судового засідання 13.08.2015, у судовому засіданні на запитання суду, позивач підтвердив, що подана ним заява за своїм змістом та формою є заявою про зменшення розміру позовних вимог. Вказана заява судом долучена до матеріалів адміністративної справи, що підтверджується журналом судового засідання.

За висновком Окружного адміністративного суду міста Києва, Державна міграційна служба помилково посилається на ст. ст. 238 - 239 КАС України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена (ч. 2 ст. 238 КАС України).

Згідно ч. 2 ст. 239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 47 КАС України крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Аналізуючи приписи КАС України, суд зазначає, що відмова від позову та зменшення позовних вимог є різними процесуальними діями. Так, якщо відмова від позову тягне за собою закриття провадження відповідною ухвалою та неможливість звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, зменшення позовних вимог не є підставою настання таких наслідків.

З огляду на те, що Івано-Франківським окружним адміністративним судом закриття провадження у справі (її частині) № 809/2184/15 не здійснювалось, позивача не позбавлено права на звернення до суду із аналогічними позовними вимогами.

За висновком суду, заява Державної міграційної служби України від 27.09.2019 про залишення позову без розгляду є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 47, 122, 123, 238, 239, 248, 256, 293 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви Державної міграційної служби України від 27.09.2019 про залишення позову без розгляду відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.М. Шевченко