Справа № 500/1433/19
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10322/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання - Чопко Ю. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року у справі № 500/1433/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції - Шульгач М. П.,

час ухвалення рішення - 03.09.2019 року, 11:57 год,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення - 05.09.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просив визнати протиправними та незаконними дії Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо відмови зарахувати йому стаж служби в органах внутрішніх справ на посадах середнього та старшого начальницького складу до стажу державної служби, що дає право на пенсію відповідно до ст.37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ "Про державну службу" та відмови у призначенні пенсії державного службовця; зобов`язати відповідача зарахувати йому час служби в органах внутрішніх справ на посадах середнього та старшого начальницького складу з 04 лютого 1984 року по 21 квітня 2000 року (19 років 3 місяці 01 день) до стажу державної служби та призначити йому пенсію державного службовця згідно зі ст.37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ "Про державну службу" в розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідно посади категорії "Б" та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, з 03 вересня 2019 року.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що п.8 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII передбачено, що стаж державної роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється в порядку та на умовах, встановлених чинним на той час законодавством, тобто до 01 травня 2016 року. На момент набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, а саме: станом на 01 травня 2016 року, позивач мав понад 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, досяг пенсійного віку та має загальний трудовий стаж роботи понад мінімально визначений законом, що дає йому право на пенсію державного службовця. Відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, час служби на посадах рядового та начальницького складу осіб, яким присвоєно встановлені законодавством спеціальні звання міліції, в органах внутрішніх справ, що входили або входять до структури Міністерства внутрішніх справ. Таким чином, позивач має право на призначення йому пенсію державного службовця згідно зі ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №229, якою затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (далі - Порядок) передбачає, що стаж державної служби обчислюється відповідно до ч.2 ст.46 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII. Зокрема передбачено, що до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах, на яких присвоюється військові та спеціальні звання. Такий стаж дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугою років, надання додаткової оплачуваною відпустки. Ст.46 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII та Порядок не застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Відповідно до положень ч.4 ст.229 КАС України фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 червня 2019 року позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного Фонду України в Тернопільської області з заявою про призначення йому пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

Листом №9142/05 від 19 червня 2019 року Тернопільське об`єднане управління Пенсійного Фонду України в Тернопільської області відмовило у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу", мотивуючи це тим, що п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №229, якою затверджено Порядок обчислення стажу державної служби (далі - Порядок) передбачає, що стаж державної служби обчислюється відповідно до ч.2 ст.46 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII. Зокрема, передбачено, що до стажу державної служби зараховується час перебування на посадах, на яких присвоюється військові та спеціальні звання. Такий стаж дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугою років, надання додаткової оплачуваною відпустки. Ст.46 "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII та Порядок не застосовуються при обчисленні стажу, який дає право на пенсію відповідно до статті Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII. Відповідно до записів у трудовій книжці та послужного списку в період з 04 лютого 1984 року по 21 квітня 2000 року ОСОБА_1 служив в органах внутрішніх справ і йому присвоювались звання, а тому цей період стажу не зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII. Таким чином, оскільки стаж роботи позивача на посадах, роботах на яких дає право на призначення пенсії відповідно до п.10,12 р.XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VIII від 10 грудня 2015 року становить 14 років 9 місяців 3 дні, тобто зараховано період з 29 травня 2000 року по 28 лютого 2015 року, та на момент звернення на посадах державної служби позивач не працював, то право на призначення йому пенсії як державному службовцю відповідно до ч.2 ст.46 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII відсутнє.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що період проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ з 04 лютого 1984 року по 21 квітня 2000 року не зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII. Таким чином, оскільки стаж роботи позивача на посадах, роботах на яких дає право на призначення пенсії відповідно до п.10, 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" №889-VIII від 10 грудня 2015 року становить 14 років 9 місяців 3 дні (з 29 травня 2000 по 28 лютого 2015 року) та на момент звернення на посадах державної служби позивач не працював, тому Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області правомірно відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про державну службу".

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

"На підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.

"У межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.

"У спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01 травня 2016 року визначалися Законом України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ (далі - Закон № 3723-ХІІ).

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Згідно із ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Абз.1 ч.1 ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

До 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ) право на пенсію державного службовця мали особи, які:

а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;

б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Після 01 травня 2016 року, відповідно до ст.90 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Колегія суддів звертає увагу на те, що законодавець визначив певні умови, за дотримання яких у осіб зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ.

Зокрема, відповідно до п.10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 попереднього Закону та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно із п.12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

З системного аналізу вказаних правових норм можна дійти висновку про те, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ після 1 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Отже, після 01 травня 2016 року (дата набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ) зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ та мають передбачені ч.1 ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального викладена у зразковому рішенні Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі № 822/524/18 та у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 676/4235/17, від 10 квітня 2019 року у справі №607/2474/17.

Крім того, ст.46 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII визначені особливості стажу державної служби, зокрема у пункті 2 зазначено, що до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах, на яких присвоюються військові та спеціальні звання.

Відповідно до п.6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII обчислюється відповідно до п.8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

Згідно з п.8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Отже, у спірних правовідносинах необхідно керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283.

Як вбачається з матеріалів справи, відмова у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до закону України "Про державну службу" мотивована недостатністю стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби та те, що на день набрання чинності Законом України "Про державну службу" №889-VIII ОСОБА_1 не займав посаду, віднесену до відповідних категорій посад державних службовців.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд у постанові від 03 липня 2018 року у справі №569/350/17 дійшов висновку, що незалежно від того, чи працювала особа станом на день набрання чинності Закону України "Про державну службу" №889-VIII на державній службі, за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу держслужби, така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови - у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Щодо стажу державної служби ОСОБА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

Матеріалами справи зокрема, записами у трудовій книжці ОСОБА_1 підтверджується, що позивач має стаж роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців 14 років 9 місяців 3 днів (період з 29 травня 2000 року по 28 лютого 2015 року) та ця обставина визнається відповідачем.

Разом з тим, відповідач не зараховує позивачу до стажу державної служби час його служби в органах внутрішніх справ на посадах середнього та старшого начальницького складу з 04 лютого 1984 року по 21 квітня 2000 року (19 років 3 місяці 01 день).

Відповідно до п.2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283, до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті, зокрема, органів внутрішніх справ.

Згідно з п.2 вказаного Порядку до стажу державної служби включається також, зокрема, час військової служби у Збройних Силах та інших військових формуваннях; при цьому до стажу державної служби осіб включаються усі види військової служби, які вони проходили у Збройних Силах та інших військових формуваннях України та колишнього СРСР.

Відповідно до пп.1.3 Методики щодо зарахування (включення) до стажу державної служби періодів роботи (служби) колишніх працівників і осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом - №270/551 обчислений відповідно до Порядку, затвердженого постановою №283, стаж державної служби застосовується для встановлення державним службовцям (у тому числі колишнім особам рядового та начальницького складу і працівникам органів внутрішніх справ, які перебувають на державній службі) надбавки за вислугу років, надання додаткових оплачуваних відпусток та призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу". Час служби в органах внутрішніх справ осіб, яким присвоєно спеціальні звання як спеціальні (звання міліції) зараховується лише на посадах середнього, старшого і вищого начальницького складу.

П.2 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114, особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюється такі спеціальні звання: середній начальницький склад - молодший лейтенант міліції - лейтенант міліції - капітан міліції; старший начальницький склад - майор міліції - підполковник міліції - полковник міліції.

Відповідно до записів у трудовій книжці та послужного списку ОСОБА_1 у період з 16 травня 1973 року по 30 травня 1975 року проходив військову службу у Збройних Силах Радянської Армії; у період з 04 лютого 1984 року по 21 квітня 2000 року проходив службу в органах внутрішніх справ.

Згідно з відомостями послужного списку позивач працював на таких посадах: розвідник УВС Тернопільського облвиконкому; старший інспектор з паспортної роботи паспортного столу відділу внутрішніх справ Тернопільського району Тернопільської області; старший інспектор служби групи охорони громадського порядку відділу внутрішніх справ Тернопільського району Тернопільської області; старший інспектор дозвільної системи груп охорони громадського порядку відділу внутрішніх справ Тернопільського району Тернопільської області; начальник паспортного відділення Тернопільського районного відділу УМВС України в Тернопільській області; начальник відділення нелегальної розвідки відділу кримінальної розвідки управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС України в Тернопільській області; заступник начальника відділу кримінальної розвідки УБОЗ УМВС України в Тернопільській області.

Звання за час проходження служби: молодший лейтенант міліції (наказ МВС СРСР від 25 квітня 1984 року №242 о/с), лейтенант міліції (наказ УВС Т/о від 29 квітня 1986 року), старший лейтенант міліції (наказ УВС Т/о від 10 травня 1989 року), капітан міліції (наказ УВС Т/о від 01 червня 1992 року №55 о/с), майор міліції (наказ УМВС України в Т/о від 07 червня 1995 року №108о/с), підполковник міліції (наказ УМВС України в Т/о від 13 липня 1999 року №108о/с).

Календарна вислуга років при звільненні становить 19 років 03 місяці 01 день.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 має право на врахування до стажу державної служби періоду проходження служби у Збройних Силах СРСР та періоду служби в органах внутрішніх справ на посадах середнього та старшого начальницького складу, що становить 19 років 3 місяці 01 день, а отже стаж державної служби позивача сукупно із стажем, який визнає відповідач, складає більше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що позивач станом на 01 травня 2016 року досяг необхідного віку, має необхідний страховий стаж роботи, та має не менш як 20 років стажу державної служби, таким чином набув права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ на підставі п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" №889-VIII, а тому відмова зарахувати позивачу відповідний період до стажу державної служби, що дає право на пенсію відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ є протиправною; позові вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо позовної вимоги про призначення пенсії державного службовця згідно зі ст.37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ "Про державну службу" в розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідно посади категорії "Б" та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, з 03 вересня 2019 року, то колегія суддів вважає, що така вимога є передчасною, оскільки відповідачем заперечується саме наявність стажу роботи, що дає право на призначення пенсії згідно зі ст.37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ "Про державну службу".

При цьому, колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах суд не вправі визначати конкретні суми, необхідні для проведення розрахунку при визначенні розміру пенсії, якщо пенсійний орган не вирішував цього питання, та, не має права перебирати на себе функції Пенсійного фонду щодо здійснення розрахунку пенсійних виплат.

Враховуючи наведене вище, з метою поновлення порушеного права позивача, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії державного службовця згідно зі ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, на підставі поданої ним заяви від 07 червня 2019 року, з врахуванням висновків суду.

Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в частині визначення стажу державного службовця є підставними та спростовують відповідні висновки суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29) .

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення.

Відповідно ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільської області понесені позивачем судові витрати у розмірі 1920,40 грн. (768,40 грн. за подання позовної заяви та 1152,00 грн. за подання апеляційної скарги).

Керуючись ст. 139, 229, 242, 243, 246, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року у справі № 500/1433/19 скасувати, та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови зарахувати ОСОБА_1 стаж служби в органах внутрішніх справ на посадах середнього та старшого начальницького складу до стажу державної служби, що дає право на пенсію відповідно до ст.37 Закону України від 16 грудня 1993 року №3723-ХП "Про державну службу".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Тернопільської області зарахувати ОСОБА_1 час служби в органах внутрішніх справ на посадах середнього та старшого начальницького складу з 04 лютого 1984 року по 21 квітня 2000 року (19 років 3 місяці 01 день) до стажу державної служби, що надає право на призначення пенсії згідно зі ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, та повторно розглянути питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії державного службовця згідно зі ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ на підставі поданої ним заяви від 07 червня 2019 року з врахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільської області () судові витрати у розмірі 1920,40 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять гривень сорок копійок).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 25 листопада 2019 року.