Справа № 815/5551/17
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2019-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5551/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

за участю секретаря: Сидорівського С.А.,

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Смірнова О.М.

представника відповідача: Коваленка А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява 27.10.2017 р. ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в якій позивач просив: стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 суму несплаченої заробітної плати за вимушений прогул разом з компенсацією у зв`язку із порушенням строків її виплати та моральної шкоди у розмірі 180 тисяч гривень, а також зобов`язати Державну казначейську службу України подати звіт про виконання судового рішення у встановлений судом строк.

Постановою від 06.12.2017 року Одеським окружним адміністративним судом адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2018 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 15.05.2019р. постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2017р. та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2018р. в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку у сумі 14315,70 грн. за весь час вимушеного прогулу залишено без змін. В частині стягнення з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 індексу інфляції у розмірі 6288,43 грн. скасовано і направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Тарасишиній О.М.

Ухвалою від 17.07.2019 року Одеським окружним адміністративним судом прийнято до свого провадження справу № 815/5551/17.

Ухвалою від 05.09.2019 року Одеським окружним адміністративним судом позовні вимоги щодо стягнення індексу інфляції у розмірі 6288,43 грн. та відокремлену в окреме провадження позовну вимогу про стягнення моральної шкоди об`єднано в одне провадження.

Ухвалою від 05.09.2019 року Одеським окружним адміністративним судом продовжено строк підготовчого провадження.

06.09.2019 року (вх. № ЕП/6468/19) представником позивача до канцелярії суду подано клопотання про прийняття до свого провадження відокремлених матеріалів.

09.08.2019 року (вх. № 28584/19) представником відповідача - Головного територіального управління юстиції в Одеській області до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву.

23.09.2019 року (вх. № 34448/19) представником відповідача - Головного територіального управління юстиції в Одеській області до канцелярії суду подано клопотання про закриття провадження у справі.

25.09.2019 року (вх. № 34826/19) представником відповідача - Головного територіального управління юстиції в Одеській області до канцелярії суду подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

26.09.2019 року (вх. № 34893/19) представником позивача до канцелярії суду подано клопотання про встановлення додаткового строку для подання доказів у справі.

08.10.2019 року (вх. № 36842/19) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

10.10.2019 року (вх. № 37019/19) представником позивача до канцелярії суду подано клопотання про виклик свідків.

10.10.2019 року (вх. № 37020/19) представником позивача до канцелярії суду подано заяву про призначення судово-психологічної експертизи.

Ухвалою від 10.10.2019 року Одеським окружним адміністративним судом у задоволенні клопотання про закриття провадження в частині позовних вимог відмовлено.

15.10.2019 року (вх. № 37322/19) представником відповідача - Головного територіального управління юстиції в Одеській області до канцелярії суду подані заперечення проти клопотання про призначення експертизи.

Ухвалою від 15.10.2019 року Одеським окружним адміністративним судом у задоволенні клопотання про призначення експертизи відмовлено.

В судовому засіданні 15.10.2019 року за клопотанням представника позивача до матеріалів справи приєднано відповідь на відзив, щодо розгляду клопотання про виклик свідків не наполягав.

Ухвалою від 15.10.2019 року Одеським окружним адміністративним судом закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду по суті.

31.10.2019 року (вх. № 40330/19) представником позивача до канцелярії суду подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

05.11.2019 року (вх. № 40998/19) представником відповідача - Головного територіального управління юстиції в Одеській області до канцелярії суду подано додаткові пояснення.

13.11.2019 року (вх. № 42453/19) позивачем до канцелярії суду подано клопотання про розгляд справи без участі позивача в порядку письмового провадження.

13.11.2019 року (вх. № 42454/19) позивачем до канцелярії суду подано відповідь на відзив.

В судовому засідання 13.11.2019 року до матеріалів справи приєднані письмові пояснення представника позивача.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що наказом Головного управління юстиції в Одеській області від 31.10.2014 року № 2144-к припинено державну службу державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Борзякова Вячеслава Ігоровича та звільнено його з посади 31 жовтня 2014 року на підставі п. 6 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» за порушення Присяги державного службовця. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 р. у справі №815/276/15 задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області та скасовано наказ від 31.10.2014 №2144-к. Наказом Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 21.04.2015 року № 702-к позивача поновлено на попередній посаді та останній фактично приступив до роботи. Постанова суду набрала законної сили 21 травня 2015 року. Відтак, у зв`язку з незаконним звільненням в період з 31.10.2014 року по 21.04.2015 року позивач вимушено залишався без роботи та не отримував заробітну плату. Незважаючи на набрання судовим рішенням про поновлення на роботі законної сили, а також на прохання позивача сплатити йому заробітну плату за час вимушеного прогулу, відповідачем порушення закону не усунуто, у задоволенні вимог відмовлено та запропоновано повторно звертатись до суду. При цьому, відповідачем не прийнято до уваги, що порушене право позивача полягає не у вимушеному прогулі, а у звільненні з роботи, оцінку законності якому надано рішенням суду від 08.04.2015 року, що набрало законної сили 21 травня 2015 року. Посилаючись на приписи ст. 34 Закону України «Про оплату праці», позивач зазначає, що йому підлягає сплаті не тільки заборгованість з середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, але й компенсація за втрату частини заробітної плати через порушення строків її виплати.

Відповідачем Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області в обґрунтування правової позиції зазначено, що листом Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 28.08.2016 року № 9992/05.1-30 повідомлено позивача, що згідно постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 року у справі №815/276/15, наказом від 21.04.2015 року № 702-к позивача поновлено на посаді державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, а рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймає суд. Так, відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Питання щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при ухваленні рішень про поновлення позивача на посаді не вирішувалося, оскільки позивач такої вимоги не заявляв. Вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу заявив лише у жовтні 2017 року. Відповідач зазначає, що Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області своєчасно та у встановлені законодавством строки поновлено на посаді позивача, про що видано відповідний наказ.

Відповідачем Державною казначейською службою України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, в обґрунтування правової позиції зазначено, що Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області прав та законних інтересів позивача не порушувало та в жодних правовідносинах з позивачем не перебувало, що знаходить своє підтвердження в самому позові, в якому не зазначено жодної протиправної дії з боку Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області. У зв`язку з чим, вимоги позивача щодо стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь суму несплаченої заробітної плати за вимушений прогул разом з компенсацією у зв`язку із порушенням строків її виплати, є незаконними та необґрунтованими.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду.

При вирішенні цього спору суд акцентує увагу, що постановою Верховного Суду від 15.05.2019р. постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2017р. та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2018р. в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку у сумі 14315,70 грн. за весь час вимушеного прогулу залишено без змін.

Водночас в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 індексу інфляції у розмірі 6288,43 грн. скасовано і направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Відтак, надаючи правову оцінку обставинам саме у цій частині позовних вимог, суд виходив із наступного.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 р. адміністративний позов визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління юстиції в Одеській області від 31.10.2014 року № 2144-к про припинення державної служби державному виконавцю другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Борзякова Вячеслава Ігоровича та звільнення його з займаної посади 31 жовтня 2014 року на підставі п.6 ч.1 ст.30 Закону України "Про державну службу" за порушення присяги державного службовця; зобов`язано Головне територіальне управління юстиції в Одеській області поновити ОСОБА_1 на посаді державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (т.1, а.с. 11-16). Зазначена постанова суду набрала законної сили 21 травня 2015 року.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 року, 21.04.2015 року наказом Головного управління юстиції в Одеській області № 702-к від 21.04.2015 року позивача поновлено на посаді державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з 31.10.2014 року (т.1, а.с. 77).

Листом Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 28.08.2016 року № 9992/05.1-30 повідомлено позивача, що згідно постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 року, наказом від 21.04.2015 року № 702-к позивача поновлено на посаді державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, а рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймає суд (т.1, а.с. 20).

Згідно довідки Головного управління юстиції в Одеській області від 09.11.2017 року № 05.2-08-1223 (т.1, а.с 72) заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню, складала: у серпні 2014 року - 2075,40 грн., у вересні 2014 року - 691,53 грн., відтак середньоденна заробітна плата позивача складала - 120,30 грн. ((2075,40 грн. + 691,53 грн.) / 23 робочих дні).

За змістом інформаційного листа в період з 25.09.2014 року по 30.10.2014 року позивач перебував на лікарняному.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-III від 19.10.2000р. та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 р. (далі - Порядок № 159).

Згідно зі ст.ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата (грошове забезпечення).

Основною умовою для виплати позивачу компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, а саме добровільно чи на виконання рішення суду.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22.11.2018 р. у справі №522/1404/17 (провадження № К/9901/16601/18), від 21.06.2018 р. у справі № 523/1124/17 (провадження № К/9901/37288/18), від 20.02.2018 р. у справі №5225664/17( провадження № К/9901/2999/17).

Статтею 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що виплата компенсації здійснюється за рахунок відповідного бюджету - підприємства, установи або організації, який фінансується з державного бюджету.

Згідно ст. 3 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" обчислення суми компенсації шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Згідно з п. 2 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (п. 3 Порядку №159).

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (п.п. 4, 5 Порядку №159).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.04.2015 р. у справі №815/276/15 у справі №815/276/15, яка набрала законної сили 21.05.2015 р. було прийнято наказ № 702-к 21.04.2015 р.

Разом з тим, при прийнятті рішення щодо поновлення позивача на посаді, відповідач не вирішив питання щодо виплати останньому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Враховуючи те, що у зв`язку із незаконним звільненням позивача, останньому не було нараховано середньомісячну заробітну плату, відповідач при поновленні позивача на раніше займаній посаді зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Такий висновок судів першої та апеляційної інстанції у цій справі підтриманий Верховним Судом, в зв`язку з чим постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2017р. та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.03.2018р. в частині стягнення з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку у сумі 14315,70 грн. за весь час вимушеного прогулу залишено без змін. Відтак, у цій частині рішення суду набрало законної сили.

Враховуючи наведене, відповідно до приписів ч.4 ст. 78 КАС України факт щодо порушення відповідачем встановлених термінів виплати грошових доходів, у даному випадку заробітної плати (суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 14315,70 грн.) є встановленим та доказуванню не підлягає.

Так, згідно ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, у відповідача утворилась сума заборгованість з невиплаченої позивачу заробітної плати за період з 31.10.2014 року по 21.04.2015 року у розмірі 14 315,70 грн.

Несвоєчасність виплати позивачу грошового забезпечення сталася з вини відповідача та з причин, що не залежали від позивача.

Враховуючи, що відповідач не виконав обов`язку з виплати позивачу компенсації втрати частини доходів, суд вважає, що така компенсація підлягає стягненню в судовому порядку.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ст. 6 КАС України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття власності, яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як майнові права і, таким чином, як власність.

Відповідно до пункту d Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

З урахуванням вищезазначених норм права та обставин справи, суд дійшов висновку про те, що порушене право позивача має бути відновлено шляхом стягнення з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 індексу інфляції у розмірі 6288,43 грн.

Згідно з п. 2 Порядку №159 компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (п. 3 Порядку №159).

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (п.п. 4, 5 Порядку №159) .

Статтею 4 Закону №2050-III передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Частиною 2 ст. 6 Закону №2050-III передбачено, що виплата компенсації здійснюється за рахунок відповідного бюджету - підприємства, установи або організації, який фінансується з державного бюджету.

Згідно ст. 3 Закону №2050-III обчислення суми компенсації шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

В розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції зазначено наступне: період заборгованості з 31.10.2014р. 21.04.2015р.; сума боргу (грн.) 14315,70; сукупний індекс інфляції за період 1.439; інфляційне збільшення суми боргу 6288,43; сума боргу з врахуванням індексу інфляції 20604,19 (т. 2 а.с. 91).

Відтак, загальна сума компенсації втрати частини грошового доходу (грошового забезпечення) у зв`язку з порушенням термінів виплати згідно Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159, становить 6288,43 грн.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ст. 6 КАС України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("Stretch - United Kingdom" № 44277/98).

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття власності, яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як майнові права і, таким чином, як власність.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Відтак, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог про стягнення з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 індексу інфляції у розмірі 6288,43 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 180 тисяч гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до положень ст.9 Конституції України, ст. 6 КАС України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст.1 Протоколу №1 до вказаної Конвенції, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Борги розглядаються у сенсі поняття «власності», яке міститься у ч.1 ст.1 Протоколу №1 до Конвенції і яке не обмежене власністю на фізичні речі та залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як власність.

Відповідно до пункту «d» Декларації про майбутнє Європейського суду з прав людини від 26.04.2011 р.: «Установити і зробити передбачуваними для всіх сторін публічні правила стосовно застосування статті 41 Конвенції, включаючи рівень справедливого відшкодування, котрого слід очікувати за різних обставин».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року була підписана від імені України 9 листопада 1995 року та ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Законом України від 9 лютого 2006 року № 3436-IV до офіційного тексту та назви Конвенції були внесені зміни та застосований новий переклад. Згідно з пунктом 3 статті 59 Конвенції для тих держав, які підписали цю Конвенцію і які ратифікуватимуть її після набрання нею чинності, Конвенція набирає чинності з дня здачі на зберігання Генеральному секретарю Ради Європи ратифікаційних грамот. У рішенні Європейського суду від 25 липня 2002 року по справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» 11 вересня 1997 року визначено як дату вступу Конвенції в законну силу щодо України.

Стаття 41 Конвенції проголошує: «Якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє законодавство відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткову сатисфакцію, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію».

При цьому за практикою Європейського суду з прав людини щодо моральної шкоди, Суд вважає, що саме визнання порушення пункту 1 статті 6 Конвенції становить достатню сатисфакцію (Справа «Бушемі проти Італії», рішення від 16.09.1999 р.).

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 р. № 3-рп/2003).

З урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України.

Згідно з ст.ст. 22, 23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

За правилами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вбачається зі змісту п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Підсумовуючи вищевикладене, аналізуючи матеріали справи та з`ясовуючи питання щодо визначення наявності шкоди взагалі та обов`язку її відшкодування, суд враховує факт несвоєчасної виплати позивачу належних доходів час та зусилля, докладені для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів розумності, пропорційності (співрозмірності), виваженості та справедливості, зважаючи на характер спірних відносин тощо, в зв`язку з чим вважає необґрунтованими, непідтвердженими належними та допустимими доказами та такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача стосовно відшкодування йому моральної немайнової шкоди саме у розмірі 180 тисяч грн. тисяч гривень.

Разом з тим суд, вважає обґрунтованими та такими, що частково підлягають задоволенню вимоги позивача стосовно відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 10 000 (десяти) тисяч гривень, яку належить стягнути з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 . Такого висновку суд дійшов, зважаючи на характер правовідносин, тривалість спору та тяжкості моральних страждань і переживань позивача та з урахуванням не вчинення у встановлені строки відповідачем покладених на нього чинним законодавством алгоритму дій щодо своєчасного поновлення позивача на виконання судового рішення та здійснення йому належних при цьому виплат.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного територіального управління юстиції в Одеській області (місцезнаходження: 65007, м. Одеса, вул. Богдана Хмельницького, 34; ), Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (місцезнаходження: 65023, м. Одеса, вул. Садова, 1а; ) про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_1 індексу інфляції у розмірі 6288,43 грн.

Стягнути з Державної казначейської служби України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп.).

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 22.11.2019р.

Суддя О.М. Тарасишина

.