Справа № 460/2736/19
Суддя: Щербаков В.В.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2019 року м. Рівне №460/2736/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щербакова В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (далі іменується - відповідач), в якому позивач просить суд зобов`язати відповідача призначити позивачу пенсію з 01.08.2019, громадянину України, яка постійно проживає на території Сполучених Штатів Америки, на підставі заяви представника адвоката Загребельного Віталія Васильовича від 01.08.2019.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є громадянкою України; з 01.09.1964 по 05.03.2002 перебував у трудових відносинах із різними організаціями; 27.11.2001 отримала дозвіл та вибула на постійне проживання в США, у зв`язку з чим 05.03.2002 була знята з реєстрації місця проживання в Україні, а паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 знищений в установленому порядку. До вибуття в США позивач була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 . 01.08.2019 позивач через свого представника звернулася до відповідача з заявою про призначення пенсії за віком у зв`язку з досягненням пенсійного віку, до якої долучив ряд необхідних документів. Проте, відповідач листом від 06.09.2019 №57.03.13 повідомив позивача, що підстави для призначення їй пенсії відсутні. Причинами відмови в призначенні пенсії відповідачем зазначено: відсутність документів про місце проживання (реєстрації) особи на території України; відсутність міжнародного договору України із Сполученими Штатами Америки, який би регулював відносини у сфері пенсійного забезпечення; відсутність паспорта громадянина України, документа, який засвідчує фактичне проживання на території України або посвідки на постійне проживання, у якій зазначено громадянство України. Позивач вважає відмову у призначенні пенсії за віком незаконною, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання. При цьому, відсутність законодавчо визначеного порядку подання громадянами України заяв про призначення пенсії у випадку постійного проживання за межами України, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист.

Ухвалою від 16.10.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач проти задоволення позову заперечив, у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву. На обґрунтування заперечення зазначає, що згідно з довідкою №5601.3.1.1/5069-19 від 17.07.2019, виданою управлінням Державної міграційної служби України в Рівненській області, позивач знятий з реєстраційного обліку в Україні з 05.03.2002 у зв`язку з виїздом на постійне проживання в США. За час проживання позивача Україні та за її межами, пенсія ОСОБА_1 не призначалась. Відповідач вказує, що договір між США та Україною в галузі пенсійного забезпечення не укладено. Крім того, чинним законодавстом не передбачено призначення пенсій громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. До заяви про призначення пенсії представником долучено копію паспорта для виїзду за кордон, який не містить даних про місце проживання (реєстрації) на території України, а саме в Острозькому районі, тому прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за віком. Оскільки позивач з 05.03.2002 постійно проживає в США, то призначення та виплата призначеної пенсії за місцем реєстрації представника позивача пенсійним законодавством не передбачено. Враховуючи наведене, відповідач вважає, що підстави для призначення пенсії позивачу відсутні, а тому просить суд відмовити у задволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон, Серія НОМЕР_2 .

01.08.2019 представник позивача Загребельний В. В. звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області з заявою про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком у зв`язку з досягненням пенсійного віку. До заяви було долучено: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 з відміткою про "Постійне проживання у Сполучених Штатах Америки"; 2) довідка про присвоєння ідентифікаційного номера; 3) трудова книжка; 4) довідка № 19- 166/23 від 31.08.2019 про підтвердження факту роботи ОСОБА_4 на Острозькому плодоконсервному заводі; 5) довідка про підтвердження факту роботи ОСОБА_1 у ТзОВ "Мир" № 6 від 19.07.2019; 6) довідка № 101 від 19.07.2019, видана міжнародним благодійним фондом "Мир" для підтвердження періоду роботи ОСОБА_1 ; 7) довідка Державної міграційної служби в Рівненській області № 3- 206/6/5601-19/5601.3.1.1/5069-19 від 17.07.2019 про те, що 27.11.2001 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала дозвіл на постійне проживання в США та знята з реєстраційного обліку; 8) довідка Оженинської сільської ради № 2410 від 18.07.2019 із зазначенням попередньої реєстрації та місця проживання на території Ожениниської сільської ради.

Листом від 06.09.2019 №57/03.13 Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повідомило ОСОБА_1 про те, що в призначенні пенсії за віком відмовлено, у зв`язку з відсутністю документів про місце проживання (реєстрації) особи та відсутністю міжнародного договору із Сполученими Штатами Америки, який би регулював відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Не погоджуючись з діями Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 , представник позивача звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Статею 25 Конституції України визначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.

Згідно з частинами 1, 3 статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками..

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами, зокрема, рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-IV передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Вказаною нормою визначені необхідні передумови для призначення пенсії. При цьому, вимога обов`язкового проживання на території України для призначення пенсії не встановлена.

Пунктом 2.1. Розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1), визначено перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком.

При цьому, пунктом 2.9 Розділу ІІ Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Відповідно до статті 5 Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року № 2235-III документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно з ч. 2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 №1382-IV реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 №25-рп/2009 (далі - Рішення №25-рп/2009) визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону №1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У пункті 3.3 Рішення №25-рп/2009 зазначено, що оспорюваними нормами Закону №1058-15 конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України" (Заява № 10441/06) від 07.11.2013, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, вказав, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 року до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 цього рішення Європейський суд з прав людини вказав, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського суду з прав людини, у тому числі й у рішенні у справі Пічкур проти України, як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Відтак, проживаючи в Сполучених Штатах Америки позивач як громадянин України має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання.

Таким чином, відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії з підстав, викладених у листі №57/03.13 від 06.09.2019 є протиправною.

Щодо заявлених позивачем вимог в частині зобов`язання відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, суд зазначає таке.

Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, суд враховує, що згідно з ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Спосіб захисту порушеного права має бути реальним та ефективним. При цьому, за певних обставин, незважаючи на те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями органів Пенсійного Фонду України, суд може ухвалити рішення, яким зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення на користь позивача.

В той же час, зобов`язання відповідача прийняти певне рішення на користь позивача може мати місце у випадку, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на свій розсуд.

Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Відмовляючи у призначенні позивачу пенсії за віком, відповідач не аналізував: наявність чи відсутність у позивача необхідного стажу для призначення пенсії; достатність документів, які такий стаж підтверджують. Тобто, відповідачем не вирішувались питання, які віднесенні до його дискреційних повноважень та які підлягають з`ясуванню при розгляді заяви про призначення пенсії.

Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про те, що при прийнятті рішення про відмову в призначенні пенсії відповідачем не було встановлено усіх обставин, які мають значення для його прийняття, що свідчить про відсутність підстав для зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення позивачу пенсії, а тому в позові в зазначеній частині вимог слід відмовити.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує при вирішенні даного спору правові висновки Верховного Суду у постанові від 26.06.2018 у справі №211/5254/16-а (2-а/211/138/16).

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав, свобод та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у спірних правовідносинах, є зобов`язання відповідача вирішити питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40грн., сплачених відповідно до квитанції №0.0..1 від 09.10.2019, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (останнє місце проживання в Україні: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненські області (33028, м. Рівне, вул. Короленка, 7; ) - задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненські області вирішити питання про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком на підставі заяви її представника Загребельного Віталія Васильовича від 01.08.2019 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні позовної вимоги в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненські області призначити ОСОБА_1 пенсію з 01.08.2019, громадянину України, яка постійно проживає на території Сполучених Штатів Америки, на підставі заяви представника адвоката Загребельного Віталія Васильовича від 01.08.2019, відмовити.

Стягнути на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судовий збір у розмірі 384,20грн. (триста вісімдесят чотири гривні 20 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 25 листопада 2019 року.

Суддя Щербаков В.В.