Справа № 120/3060/19-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

21 листопада 2019 р. Справа № 120/3060/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Яремчука Костянтина Олександровича,

за участі секретаря судового засідання Дмитрука Михайла Володимировича,

представника позивача Герасимчука Сергія Петровича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

20 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та зобов`язання виключити з податкової системи інформацію про позивача як фізичну особу-підприємця та провести коригування в обліковій картці платника податків шляхом виключення нарахувань з єдиного внеску в розмірі 23785,08 гривень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначив, що 11 вересня 2019 року Головним управлінням Державної податкової служби у Вінницькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-7519-17, якою від позивача вимагалося сплатити недоїмку в розмірі 23785,08 гривень.

Представник позивача вважає дану вимогу протиправною, оскільки ОСОБА_1 не має статусу фізичної особи-підприємця, про що свідчить відсутність відомостей про її реєстрацію фізичною особою-підприємцем у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Ухвалою від 25 вересня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справи та вирішено розгляд її здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін; призначено справу до судового розгляду на 21 жовтня 2019 року.

16 жовтня 2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що згідно з даними інформаційної системи «Податковий блок» ОСОБА_1 зареєстрована реєстраційною палатою Вінницької міської ради як фізична особа-підприємець 15 червня 2004 року. 22 червня 2004 року позивача взято на облік у податковому органі. За даними інформаційної системи органів державної податкової служби за ОСОБА_1 рахується недоїмка в сумі 23785,08 гривень. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Відтак, незалежно від того, чи здійснювалась підприємницька діяльність ОСОБА_1 вона зобов`язана сплачувати єдиний внесок в розмірі мінімального страхового внеску.

18 жовтня 2019 року представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, за результатами розгляду якого судом 21 жовтня 2019 року постановлено ухвалу без виходу до нарадчої кімнати про задоволення поданого клопотання.

31 жовтня 2019 року представником відповідача подано до суду заяву про розгляд справи без її участі.

В ході судового засідання, що відбувалося 31 жовтня 2019 року, суд на підставі частини 5 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України надав дозвіл представнику позивача подати додаткові пояснення щодо взяття фізичної особи на облік податковими органами та зняття з такого обліку, у зв`язку із чим оголошено перерву у судовому засіданні.

12 листопада 2019 року представником позивача подано відповідь на відзив, у якій вказав, що оскільки його довірителька не набула статусу фізичної особи-підприємця, тому не може вважатися платником єдиного внеску, що свідчить про безпідставність формування вимоги про сплату боргу, що оскаржується.

Представником позивача 12 листопада 2019 року також подано до суду детальний опис робіт (наданих послуг) за договором про надання професійної правничої допомоги №132/19-а від 13 вересня 2019 року. У поданому документі йдеться про необхідність відшкодування позивачу витрат в розмірі 10000 гривень, пов`язані з правничою допомогою адвоката.

12 листопада 2019 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення, у яких наведено мотиви необхідності внесення змін до інформаційної податкової системи щодо виключення із неї інформації про позивача як про фізичну особу-підприємця, а також коригування в обліковій картці платника податків шляхом виключення нарахувань з єдиного внеску в розмірі 23785,08 гривень.

20 листопада 2019 року від представника відповідача надійшла заява щодо розгляду справи без її участі.

У судовому засіданні, що відбулося 21 листопада 2019 року, представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись при цьому на обставини, наведені у позовній заяві, відповіді на відзив та додаткових поясненнях.

Натомість, представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Водночас, суд враховує подану 20 листопада 2019 року представником відповідача заяву про розгляд справи без її участі.

З урахуванням частини 3 статті 194 та пункту 2 частини 3 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішив розгляд справи здійснювати у відсутності представника відповідача.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали адміністративної справи у їх сукупності, суд встановив такі обставини.

Як свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що сформований станом на 10 жовтня 2019 року, у ньому відсутні відомості щодо реєстрації ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем.

Однак, 11 вересня 2019 року Головним управлінням Державної податкової служби у Вінницькій області сформовано вимогу №Ф-7519-17, якою позивача зобов`язано сплатити заборгованість (недоїмку) з єдиного внеску в розмірі 23785,08 гривень.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (надалі - Закон).

Пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Статтею 4 Закону встановлено перелік осіб, які відносяться до платників єдиного внеску. Так, відповідно до пункту 1 частини 1 вказаної статті до платників єдиного внеску відносяться фізичні особи-підприємці, в тому числі і ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Пунктом 3 частини статті 7 Закону передбачено, що для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Системний аналіз наведених вище норм свідчить про те, що зареєстровані в установленому чинним законодавством порядку фізичні особи-підприємці є платниками єдиного внеску незалежно від того, на якій системі оподаткування перебувають. Разом із тим розмір єдиного внеску залежить від розміру отриманого підприємцем доходу (прибутку) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу. Законодавцем передбачено обов`язок платника єдиного внеску сплатити єдиний внесок навіть при умові неотримання ним доходу (прибутку) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу. Але в будь-якому разі передбачено, що сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Однак, в ході судового розгляду судом встановлено, що ОСОБА_1 не зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого станом на 10 жовтня 2019 року.

Відсутність даних в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця свідчить про безпідставність формування відповідачем 11 вересня 2019 року вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-7519-17, адже відсутність у реєстрі такої інформації є доказом того, що позивач не має статусу фізичної особи-підприємця.

Посилання представника відповідача у відзиві на позовну заяву як на підставу для відмови у задоволенні позову на те, що наявною у податкового органу інформацією підтверджується факт реєстрації ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем, не підтверджено будь-якими доказами.

В цьому контексті слушними є посилання представника позивача на пункт 2 розділу VIII Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (у редакції, чинній на момент прийняття вказаного Закону, тобто станом на 15 травня 2003 року), згідно із яким державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.

З пояснень представника позивача слідує, що ОСОБА_1 дійсно протягом незначного періоду до прийняття Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" займалася підприємницькою діяльністю. Проте, на виконання положень пункту 2 розділу VIII Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (у редакції, чинній на момент прийняття вказаного Закону) не здійснила дій щодо заміни раніше виданого свідоцтва про державну реєстрацію на свідоцтво про державну реєстрацію єдиного зразка. Саме тому відомості про ОСОБА_1 відсутні у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відтак, з огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-7519-17, що сформована Головним управлінням Державної податкової служби у Вінницькій області 11 вересня 2019 року, є протиправною та підлягає скасуванню, адже в ході судового розгляду не знайшов підтвердження факт реєстрації Кобець В.В . фізичною особою-підприємцем у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Тому позовну вимогу щодо визнання протиправною та скасування вимоги, що оскаржується, слід задовольнити.

З приводу позовної вимоги зобов`язального характеру, то слід звернути увагу на таке.

З огляду на встановлення в ході судового розгляду безпідставність формування вимоги про сплату боргу, що оскаржується, у зв`язку із відсутністю доказів того, що ОСОБА_1 має статус фізичної особи-підприємця, тому, на переконання суду, ефективним для спірних правовідносин способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача виключити з податкового обліку інформацію про ОСОБА_1 як фізичну особу-підприємця.

Проте, позовна вимога щодо зобов`язання податковий орган провести коригування в обліковій картці платника податків шляхом виключення нарахувань з єдиного внеску в розмірі 23785,08 гривень не підлягає задоволенню, оскільки задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), якою вимагалося від позивача сплатити заборгованісті в розмірі 23785,80 гривень, надає повний захист порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , а виключення з інтегрованої картки безпідставно нарахованих сум повинно відбуватись без додатково ухваленого про це судового рішення, адже судом скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки).

Відповідно до статтей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовну заяву належить задовольнити частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується частинами 1 та 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому на користь позивача слід стягнути витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 1152,60 гривень за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Визначаючись з приводу розміру судових витрат, які належить стягнути на користь позивача, суд зважає на те, що позивач звернулася до суду з позовними вимогами, сплативши при цьому судовий збір в розмірі 1536,80 гривень у зв`язку із зверненням до суду із вимогою майнового та немайнового характеру. А тому, задовольняючи позов частково, суд вважає, що половина від суми сплаченого судового збору за звернення до суду із позовом щодо вимоги немайнового характеру (яка задоволена частково) і є пропорційною до розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, у детальному описі робіт (наданих послуг), поданому представником позивача 12 листопада 2019 року, останній просив стягнути на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 10000 гривень.

При вирішенні питання щодо підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у означеному розмірі суд зважає на положення статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частиною 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 та 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Як свідчать матеріали справи, в підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу подано договір про надання правової допомоги від 13 вересня 2019 року, додаток №1 до договору, квитанцію до прибуткового касового ордера №40 від 13 вересня 2019 року, а також детальний опис робіт (наданих послуг).

Договором про надання правової допомоги від 13 вересня 2019 року передбачено, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Зі змісту детального опису робіт (наданих послуг) слідує, що всього адвокатом витрачено 20 годин часу на такі послуги (роботи): попереднє вивчення матеріалів, формування правової позиції, консультування - 3 години, що оцінено у 1500 гривень; опрацювання законодавчої бази, вивчення судової практики - 3 години (оцінено у 1500 гривень); підготовка та подання позовної заяви - 5 годин (оцінено у 2500 гривень); ознайомлення з матеріалами справи, а саме відзивом та додатками до нього - 2 години (оцінено у 1000 гривень); підготовка та подання відповіді на відзив - 3 години (оцінено у 1500 гривень); підготовка додаткових пояснень - 2 години (оцінено у 1000 гривень); представництво інтересів в судових засідання х - 2 години (оцінено у 1000 гривень).

Проте, на думку суду, розмір наданих адвокатом позивачу послуг у розмірі 10000 гривень підтверджується частково.

Так, надані адвокатом послуги щодо попереднього вивчення матеріалів, формування правової позиції, консультування, а також опрацювання законодавчої бази, вивчення судової практики є подібними за своїм змістом та охоплюються єдиною метою, якою є підготовка до складання позовної заяви, а тому кількість витраченого часу та обсяг виконаної роботи в межах наведених послуг свідчить про обгрунтованість понесених витрат на такі в розмірі 1000 гривень.

На переконання суду, досить завищеним є розмір послуги щодо підготовки позовної заяви, на що витрачено 5 годин часу; на думку суду, обгрунтованим слід вважати розмір 1000 гривень за складання позовної заяви. Також обгрунтованим слід визнати розмір витрат, що становить 1000 гривень, що пов`язані із підготовкою відповіді на відзив, додаткових пояснень та представництво інтересів позивача у судових засіданнях.

Водночас, на думку суду, до детального опису робіт (наданих послуг) безпідставно включено такий вид роботи, як ознайомлення з матеріалами справи (мова йде про відзив на позовну заяву та додатками до нього), адже наданим представником відповідача фіскальним чеком підтверджується надсилання відзиву та додатків до нього на адресу ОСОБА_1 .

Відтак, суд вважає, що витрати на оплату послуг адвоката підтверджуються в розмірі 3000 гривень; такий розмір витрат є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), а також часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг).

У зв`язку із викладеним та керуючись статтями 2, 9, 73, 74, 75, 76, 94, 124, 134, 139, 162, 241, 244, 245, 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-7519 -17, що сформована Головним управлінням Державної податкової служби у Вінницькій області 11 вересня 2019 року.

Зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Вінницькій області виключити з податкового обліку інформацію про ОСОБА_1 як фізичну особу-підприємця.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Вінницькій області сплачений нею судовий збір в розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят дві) гривні 60 копійок та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Державної податкової служби у Вінницькій області (місцезнаходження: 21028, м. Вінниця, Хмельницьке шосе, 7; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 43142454)

Рішення у повному обсязі складено 26.11.2019

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович Олександрович