Справа № 813/1856/17
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/11667/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Онишкевича Т.В.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року (ухвалену головуючим-суддею Мартинюком В.Я. у м. Львові, дата складання повного тексту судового рішення 20 червня 2016 року) за адміністративним позовом Львівської міської ради до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року Львівська міська рада звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправною та скасування постанову про арешт майна боржника ВП №53872594 від 04.05.2017.

Позов мотивовано тим, що оспорюваною постановою порушуються права не тільки Львівської міської ради, а усієї територіальної громади м. Львова, фізичних та юридичних осіб. Незважаючи на те, що арешт, відповідно до оспорюваної постанови, накладено в межах суми стягнення, проте, фактично накладено на все рухоме та нерухоме майно Львівської міської ради, у зв`язку з чим рада не може розпоряджатися усім майном комунальної власності. Накладення арешту на все майно боржника вказує на відсутність такої ознаки правомірності акта індивідуальної дії, як пропорційність.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2017 позов було задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаною постановою, Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить її скасувати та прийняти нову, якою відмовити Львівській міській раді у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що постанова винесена державним виконавцем з метою забезпечення реального виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору, оскільки Львівська міська рада не виконала вимоги виконавчого документа в добровільному порядку, а отже, являється необхідним зверненням стягнення на майно боржника. Крім того, державним виконавцем цілеспрямовано накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, з метою усунення можливості відчуження такого майна, оскільки при винесенні постанови являється неможливим проведення оцінки майна боржника, на яке накладається арешт та накласти арешт на конкретно визначене майно. Такий захід примусового рішення є принципово необхідний, оскільки в іншому випадку боржник має можливість відчужити майно, що в подальшому призведе до завдання збитків стягувачу.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 11.10.2017 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.06.2017 скасував, а провадження у справі закрив на підставі п.1 ч.1 ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2017 було скасовано, а справу направлено до Восьмого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговською-Харітоновою Я.О. 14.06.2016, на виконання наказу Господарського суду м.Києва №910/28297/14, виданого 23.11.2015, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №51440964 про стягнення з Львівської міської ради 59 821 376,61 грн на користь ТзОВ «Українські інвестиційні системи».

12.07.2016 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговською-Харітоновою Я.О. було винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 12.07.2016 у розмірі 5 982 137,66 грн.

У подальшому, державний виконавець винесла постанову ВП №53872594 від 04.05.2017, якою наклала арешт на все належне Львівській міській раді нерухоме та рухоме майно, у межах суми стягнення - 5 982 137,66 грн.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що у державного виконавця була наявна можливість вибору між двома встановленими законом способами забезпечення реального виконання рішення (накладення арешту на все майно боржника або на окремі речі), а також наявність у державного виконавця повноважень та можливості отримати інформацію про конкретно визначене майно, що перебуває у власності боржника. При цьому, накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно територіальної громади м. Львова є неспіврозмірним із сумою, яка підлягає стягненню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

На час відкриття виконавчого провадження №51440964 був чинним Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 (далі - Закон №606-XIV), статтею 1 якого визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

05.10.2016 набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1404-VIII), а оспорювана постанова ВП №53872594 про накладення арешту на все належне Міській раді нерухоме та рухоме майно, яка винесена на виконання постанови ВП №51440964 про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі 5 982 137,66 грн, прийнята державним виконавцем 04.05.2017, тобто після набрання чинності цим Законом.

Пунктами 5-7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 цього Закону, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів : постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Згідно ч.1 ст.48 Закону №1404-VIII, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Частиною другою цієї статті передбачено, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до ст.191 та ст.261 Закону України «Про теплопостачання», ст.151 Закону України «Про електроенергетику» та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України «Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки», на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця (ч.6 ст.48 Закону №1404-VIII).

Згідно ч.1, 2 ст.56 Закону №1404-VIII, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

За змістом частини третьої цієї статті, арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що державний виконавець в процесі виконання виконавчого документу, для забезпечення належного його виконання, має право накладати арешт на все майно боржника або на окремі речі та заборону на його відчуження, шляхом винесенні відповідних постанов.

У даному випадку оспорюваною постановою державний виконавець наклала арешт на все нерухоме та рухоме майно Львівської міської ради в межах суми звернення стягнення, з чим колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

Як вірно вказав суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, при винесенні постанови про арешт майна та заборону на його відчуження державний виконавець повинен враховувати певні законодавчі обмеження, зокрема : перелік майна, на яке не може бути звернено стягнення чи накладено арешт на кошти, суму стягнення, в межах якої такий арешт може бути накладений, а також державний виконавець наділений правом накладати арешт на все майно боржника чи окремо визначене, виходячи з наявної у нього інформації щодо майнового стану боржника в кожному конкретному випадку.

В той же час, визначені державним виконавцем межі накладеного арешту з урахуванням суми стягнення, у випадку накладення арешту на все майно боржника, фактично не змінюють суті обмежувальних заходів щодо розпорядження всім майном.

В даному випадку, як вже зазначалось, оспорюваною постановою державний виконавець наклала арешт на все нерухоме та рухоме майно Львівської міської ради в межах суми звернення стягнення.

Разом з тим, з наявного у справі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень встановлено, що в цьому державному реєстрі відсутні обмеження щодо суми, в межах якої накладений арешт на майно Львівської міської ради, відтак зазначені в постанові обмеження щодо суми фактично не враховані.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

За змістом ст.16 цього Закону, органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно Положення про виконавчий комітет Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради №1478 від 09.02.2017 (зі змінами і доповненнями), виконавчий комітет є виконавчим органом ради, їй підконтрольним та підзвітним з питань здійснення ним повноважень органів виконавчої влади підконтрольний та підзвітний вищим органам виконавчої влади. Виконавчий комітет є юридичною особою.

Таким чином, суб`єктом права комунальної власності є відповідні територіальні громади, а місцеві ради та їх виконавчі органи лише представляють інтереси громади у відносинах власності.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів зазначає, що оспорюваною постановою фактично накладено арешт на все майно, що належить територіальній громаді м. Львова та обмежено здійснення повноважень виконавчого комітету Львівської міської ради.

При вирішенні даного спору колегія суддів вважає за доцільне дати оцінку спірній постанові, виходячи з принципу пропорційності, який є загальноправовим принципом, спрямованим на забезпечення у правовому регулюванні розумного балансу приватних і публічних інтересів, відповідно до якого цілі обмежень прав мають бути істотними, а засоби їх досягнення обґрунтованими і мінімально обтяжливими для осіб, чиї права обмежуються та дозволяє досягти розумного співвідношення між цілями державного впливу, та засобами їх досягнення.

Отже, принцип пропорційності являє собою загальний, універсальний принцип права, який вимагає співрозмірного обмеження прав та свобод людини для досягнення публічних цілей.

Даючи оцінку оспорюваній постанові через призму принципу пропорційності, колегія суддів дійшла висновку, що державний виконавець використав надане їй повноваження щодо накладення арешту на майно боржника без дотримання балансу між суспільними інтересами та правом стягувача у виконавчому провадженні. За наявності у державного виконавця повноважень та можливості отримати інформацію про конкретно визначене майно, що перебуває у власності боржника, накладення арешту на все нерухоме та рухоме майно територіальної громади м. Львова є неспіврозмірним із сумою, яка підлягає стягненню за виконавчими документами.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, беручи до уваги їх зміст та юридичну природу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку всім обставинам справи та прийшов до обґрунтованого висновку про протиправність оспорюваного рішення.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2017 року по справі №813/1856/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
Т. В. Онишкевич
Повне судове рішення складено 26.11.2019.