Справа № 360/2662/19
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року справа №360/2662/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 р. у справі № 360/2662/19 (головуючий І інстанції К.О. Пляшкова) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Луганській області), в якому просив: визнати протиправними дії в частині припинення відповідачем виплати пенсії за вислугу років позивачу з липня 2018 року; зобов`язати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за вислугу років позивачу з липня 2018 року, а також утриматись від подальших неправомірних блокувань виплати пенсії.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 року позов задоволено, а саме суд: визнав протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01 листопада 2017 року; зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 листопада 2017 року. У задоволенні вимог про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області в частині припинення виплати пенсії за вислугу років з липня 2018 року та зобов`язання утриматись від подальших неправомірних блокувань виплати пенсії відмовив.

Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення, прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що виплата пенсії припинена з 01.11.2017 на підставі Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 2016 р. № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», у зв`язку із відсутністю за місцем проживання.

Також, апелянт зазначає, що 10.07.2019 апелянтом отримало лист (з додатками) Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 05.07.2019 № 4761/07-23/19 щодо витребування атестату про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 на території України для подальшого розгляду та прийняття рішення. Листом від 12.07.2019 № 10651/03-02 Головне управління направило на адресу Головного управління Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації по Краснодарському краю та Головного управління Міністерства юстиції Російської Федерації по Ростовській області атестат № 237 про зняття з обліку у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон ОСОБА_1 , у якому вказано, що пенсія ОСОБА_1 виплачена по 31.10.2017. Апелянт зазначає, що згідно зі статтею 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058) під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідач вказує, що відповідно до статті 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, при переселенні пенсіонера у межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія такого виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера. Апелянт зазначає, що на теперішній час позивач на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області не перебуває та згідно з вказаними нормами права пенсія має виплачуватись органом Пенсійного фонду Російської Федерації, де перебуває на обліку позивач.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 , є пенсіонером та отримує пенсію за віком, є внутрішньо переміщеною особою, (а.с. 13-20, 36-43).

Позивач перебував на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області.

Згідно з витягом з протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 10.10.2017 № 62 вирішено не призначати соціальні виплати позивачу (а.с. 69)

Від Головного територіального управління юстиції у Луганській області 10.07.2019 за вх. № 460-51 до відповідача надійшов лист, яким направлено пакет документів відносно ОСОБА_1 щодо витребування атестату про припинення виплати пенсії на території України для подальшого розгляду та прийняття рішення, до якого додані копія супровідного листа, доручення про надання правової допомоги, заява про витребування документа, копії документів по заяві ОСОБА_1 (а.с. 51).

Згідно з інформацією, зазначеною в дорученні про надання правової допомоги від 30.05.2019 № 16-57-4351, Головне управління Міністерства внутрішніх справ Російської федерації по Краснодарському краю звернулось за сприянням в отриманні атестата про припинення виплати пенсії колишньому пенсіонеру МВС України полковника міліції ОСОБА_1 . Зазначено, що пенсійна справа ОСОБА_1 знаходиться у відділі пенсійного обслуговування Центру Фінансового забезпечення ГУ МВС Росії по Краснодарському краю (а.с. 53).

Супровідним листом від 12.07.2019 № 10651/03-02 відповідач надіслав Головному управлінню Міністерства внутрішніх справ Російської федерації по Краснодарському краю атестат № 237 про зняття з обліку у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон пенсіонера МВС України ОСОБА_1 (а.с. 55).

Згідно з інформацією, зазначеною в атестаті № 237, пенсію позивачу виплачено по 31.10.2017 (а.с. 56).

Відповідно до письмових пояснень ГУПФУ в Луганській області від 14.08.2019, наданих на виконання ухвали суду від 01.08.2019 пенсія позивачу призупинена з 01.11.2017 на підставі витягу з протоколу № 62 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам управління праці та соціального захисну населення Сєвєродонецької міської ради, який надійшов на адресу Головного управління 19.10.2017, в якому зазначалось не призначати соціальні виплати ОСОБА_1 . Рішення про припинення виплати пенсії не оформлювалось, як окремий документ, оскільки це не передбачено діючим законодавством. Сума та дата останнього нарахування пенсії ОСОБА_1 згідно з атестатом про зняття з обліку - жовтень 2017 року в сумі 7516,96 грн. Щодо надання довідки про розмір заборгованості по невиплаченій пенсії, що виникла до зняття з обліку у зв`язку із виїздом на постійне проживання за кордон, відповідач повідомив, що надати витребувану судом інформацію не вдається можливим, оскільки після призупинення виплати пенсія позивачу не нараховувалась, на даний час нарахувати суми пенсії не можливо оскільки позивач на обліку в ГУПФУ в Луганській області не перебуває, електронна пенсійна справа закрита, у зв`язку із виїздом за кордон. Розпорядження із зазначенням дати зняття з обліку у зв`язку із виїздом на постійне проживання за кордон, Головним управлінням не оформлювалося, як окремий документ, оскільки це не передбачено діючим законодавством (а.с. 68).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Спірним у справі є правомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачеві.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058 встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.

Статтею 49 Закону № 1058 виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Зміст цієї норми можна розуміти так, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058.

Як вбачається з апеляційної скарги, в якості підстави для припинення виплати пенсії позивачу, відповідач посилався на вимогу постанови Кабінету Міністрів України № 365, не підтвердженням фактичного місця проживання.

Суд зазначає, що зазначені підстави не є передбаченими законом підставами для припинення виплати пенсії. Постанова КМУ № 365 не є законом, а є підзаконними нормативно-правовими актом, який має нижчу юридичну силу, що значно звужує встановлене законодавством право на отримання пенсії позивачем, а тому право позивача на отримання пенсії було безпідставно порушено відповідачем.

Отже, зазначені відповідачем підстави не є належними для припинення пенсійних виплат в розумінні статті 49 Закону № 1058.

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2017 р. у справі N 826/12123/16, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2018 р. та ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2018 року, визнано нечинним Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 р. N 365.

Суди дійшли до висновку, що положення пунктів 7, 8, 9, 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та абзац 10 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05 листопада 2014 року № 637 обмежують осіб, що належать до ВПО у реалізації їхніх прав, зокрема, прав на пенсійне та соціальне забезпечення та є такою, що призводить до непрямої дискримінації за ознакою місця проживання та перебування на обліку ВПО, а також порушує принцип рівності, передбачений статтею 24 Конституції України та гарантії вільного пересування територією України, передбачені статтею 33 Конституції України.

Також, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання.

Відповідно ч. 1-2 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод щодо відступу від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8, та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Отже, на теперішній час Україна від зобов`язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала.

Тобто, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Крім того, частина території Донецької та Луганської області, яка не підконтрольна українській владі в наслідок чого на цій території органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та на якій проводилась АТО, а по теперішній час проводиться ООС, є територією України.

Таким чином, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що припинення виплати пенсії без прийняття рішення є грубим порушенням права пенсіонера на пенсійне забезпечення.

Враховуючи викладене, суд підтримує висновок суду першої інстанції про те, що відповідач припиняючи виплату пенсії у листопаді 2017 році діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим підлягають захисту порушені права пенсіонера.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній в рішенні від 03 травня 2018 року в зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі по справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).

Суд не приймає посилання апелянта на відсутність підстав для виплати позивачу пенсії у зв`язку із виїздом позивача на постійне проживання за кордон, з огляду на наступне.

Підстави припинення пенсійних виплат визначаються виключно статтею 49 Закону № 1058-IV.

Так, відповідно до п.2 ч. 1 статті 49 Закону № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

Статтею 51 Закону № 1058-IV передбачено що, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV наведені положення Закону № 1058-IV визнано неконституційними.

В силу вимог частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно з частиною 2 статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно до абзацу 2 частини 4 статті 2 Закону № 1058-IV, питання участі іноземців і осіб без громадянства в системі пенсійного забезпечення в Україні та участі громадян України в іноземних пенсійних системах регулюються відповідно цим Законом, іншими законами з питань пенсійного забезпечення та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частинами 1 та 2 статті 4 вказаного закону передбачено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

13.03.1992 укладена Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення (далі - Угода).

Згідно із статтею 1 Угоди, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.

Відповідно до положень статті 3 Угоди, всі витрати, повязані зі здійсненням пенсійного забезпечення за даною Угодою, несе держава, яка надає забезпечення. Взаємні розрахунки не здійснюються, які інше не передбачено двосторонніми угодами.

Статтею 7 вказаної Угоди встановлено, що при переселенні пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсію того самого виду передбачено законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера. Розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

У матеріалах справи міститься копія паспорта громадянина України ОСОБА_1 , відповідно до якої з 15.03.1990 зареєстровано місце перебування позивача АДРЕСА_1 (а.с.17).

Відповідно до довідки від 16.02.2015 № 919017757 про вязття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, позивач перемістився в АДРЕСА_2 (а.с.19).

Матеріали справи не містять: звернення позивача з заявою про виїзд за кордон, доказів переселення позивача (зміни місця проживання) з України до Російської Федерації, підтвердження права позивача на отримання пенсії того самого виду законодавством держави за новим місцем проживання, отримання пенсії за новим місцем проживання. Доказів вчинення відповідачем дій щодо перевірки вказаних обставин (здійснення запитів, перевірення за місцем мешакання), матеріали справи також не містять.

Рішення пенсійного органу про припинення виплати пенсії у зв`язку з виїздом за кордон, як цього вимагає частина 1 статті 49 Закону № 1058-IV, не приймалось.

Також, суд зазначає, що стаття 49 Закону № 1058-IV передбачає саме припинення виплати пенсії, а не зняття позивача з обліку, як пенсіонера.

Тобто, матеріалами справи не підтверджено, що виплата пенсії позивачу підлягала припиненню в розумінні статті 7 Угоди.

Таким чином, з огляду на матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати позивачу пенсії та його доводи ґрунтуються на припущеннях.

Крім того, здійснення взаємних розрахунків між сторонами Угоди від 13.03.1992 не передбачено, отже, відсутні підстави вважати, що заборгованість з виплати пенсії за період з 01.11.2017, буде отримана позивачем як у Російській Федерації, так і в Україні. При цьому заборгованість з пенсійних виплат, утворення якої відбулося при перебуванні на обліку у відповідача, має бути виплачена позивачу.

Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 р. у справі № 360/2662/19 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2019 р. у справі № 360/2662/19 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати підписання та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 26 листопада 2019 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді Т.Г. Гаврищук

І.Д. Компанієць