Справа № 240/4163/19
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2019-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року м. Житомир справа № 240/4163/19

категорія 111030000

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 04 січня 2019 року,

встановив:

Позивач звернувся до суду з даним позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 04 січня 2019 року № про донарахування єдиного податку та штрафних санкцій в сумі 98670,09 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що здійснює підприємницьку діяльність з 2014 року та перебуває на ІІІ групі спрощеної системи оподаткування. Доходи від підприємницької діяльності отримує в безготівковій формі на розрахунковий рахунок. В 2014 та 2017 роках ним отримано більше 12 млн. грн доходу та, відповідно, сплачено єдиний податок з цієї суми. Для здійснення підприємницької діяльності кошти, які надійшли на розрахунковий рахунок були записані в книгу доходів та витрат, сплачено податки, проведено частково розрахунки з постачальниками та частково зняті з розрахункового рахунку на господарській, власні потреби та як заощадження. Дані кошти ні кому не передавались, знаходились у ФОП ОСОБА_1 в подальшому при необхідності вносились на розрахунковий рахунок як власні заощадження ФОП ОСОБА_1 .. Природа походження даних коштів чітко просліджується по розрахунковому рахунку. Втім, за результатами проведеної планової перевірки посадовими особами контролюючого органу суми власних заощаджень, внесених на розрахунковий рахунок позивача, повторно включено до складу валового доходу ФОП ОСОБА_1 з посиланням на п.292.1 ст.292 ПК України. Позивач стверджує, що в силу положень п.292.1 ст.292 ПК України власні заощадження не є повторним доходом приватного підприємця. Відповідно до п.292.11 ст.292 ПК України не включаються в доходи суми коштів отриманих за внутрішніми розрахунками між структурними підрозділами.

Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання у справі на 25.04.2019.

Головним управлінням ДФС у Житомирській області, на виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження у справі, до суду надано відзив на адміністративний позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач стверджує, що перевіркою ФОП ОСОБА_1 встановлено порушення підпункту 1 пункту 292.1, пункту 292.6 статті 292 ПК України та встановлено заниження позивачем суми отриманого доходу на загальну суму 1146664,21 грн, що призвело до заниження суми єдиного податку на загальну суму 78936,07 грн. При цьому вказано, що згідно із виписок банків по розрахунковим та валютним рахункам позивач за період з 01.01.2017 по 31.12.2017, перебуваючи на ІІІ групі спрощеної системи оподаткування, допустив перевищення граничного обсягу доходу для платників єдиного податку за ІV квартал 2017 року у сумі 389774,17 грн, оскільки не включив до доходу платника єдиного податку внесені власні кошти на розрахунковий рахунок, який відкрито для здійснення підприємницької діяльності. Відповідач зауважив, що власні кошти внесені фізичною особою-підприємцем на розрахунковий рахунок відсутні в переліку доходів, що не включаються до складу доходу платника єдиного податку згідно пункту 292.11 статті 292 ПК України, тому власні кошти, що були зняті частково позивачем на власні потреби з свого розрахункового рахунку і в подальшому знову внесені на рахунок, який відкрито для здійснення підприємницької діяльності, повинні бути включені до доходу ФОП платника єдиного податку. Крім цього, відмітив, що позивач перебуваючи на ІІІ групі спрощеної системи оподаткування, допустив перевищення граничного обсягу доходу для платників єдиного податку за ІV квартал 2017 року, а тому був зобов`язаний перейти на сплату інших податків і зборів з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення (з 01.01.2018).

25.04.2019 у зв`язку з наданням часу представнику позивача для ознайомлення з відзивом, оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 13.05.2019.

08.05.2019 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги та додає матеріали, що підтверджують походження коштів та підтвердження факту оподаткування коштів за 2014-2017 роки.

13.05.2019 у підготовчому судовому засіданні продовжено перерву до 26.06.2019, у зв`язку з наданням представнику позивача часу для подання до суду додаткових документів.

24.06.2019 позивач надав до суду додаткові пояснення, в яких зазначив, що власні заощадження вносились на розрахунковий рахунок для потреб проведення безготівкових розрахунків з постачальниками, сплати гарантійних внесків-товарним біржам, сплати податків та зборів. Відмітив, що комісія за проведення розрахунків через банки більша ніж по безготівковому розрахунку. Крім наведеного, відповідно до договорів з постачальниками розрахунки повинні проводитись по безготівковому розрахунку. До вказаних пояснень долучив, зокрема, копії договорів.

26.06.2019 за результатами підготовчого засідання, судом, без виходу до нарадчої кімнати, постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті, яку занесено секретарем судового засідання до протоколу судового засідання. Розгляд справи по суті розпочато 26.06.2019.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у заявах по суті спору.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у письмовому відзиві на позов.

Заслухавши пояснення учасників справи, суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні, яку занесено секретарем судового засідання до журналу судового засідання від 26.06.2019.

Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Установлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа - підприємець Житомирським міським управлінням юстиції та взятий на облік в Житомирській ОДПІ як платник податків і зборів.

У період здійснення господарської діяльності з 01.01.2015 до 31.12.2017 позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, зокрема з 01.01.2015 до 30.09.2015 - 2 група, з 01.10.2015 до 31.12.2017 - 3 група.

Як вбачається із матеріалів справи, посадовими особами Головного управління ДФС у Житомирській області з 19.11.2018 по 30.11.2018, з продовженням з 03.12.2018 по 07.12.2018, проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017 правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 05.05.2014 по 31.12.2017, за результатами перевірки складено акт від 14.12.2018 №1469/06-30-13-05/ НОМЕР_1 .

В акті зафіксовано, що документальною плановою виїзною перевіркою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 встановлені порушення, зокрема: підпункту 1 пункту 292.1, пункту 292.6 статті 292 ПК України внаслідок заниження суми отриманого доходу на загальну суму 1146664,21 грн, в тому числі за четвертий квартал 2015 року на суму 223676,38 грн, перший - четвертий квартали 2016 року на суму 217303,37 грн, перший-четвертий квартали 2017 року на суму 705684,46 грн (в тому числі 315910,29 грн - за ставкою єдиного податку 3%, 389774,17 грн - за ставкою єдиного податку 15 %), що призвело до заниження суми єдиного податку у сумі 78936,07 грн.

04 січня 2019 року, за результатами перевірки, Головним управлінням ДФС у Житомирській області винесено податкове повідомлення-рішення №, яким ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежами єдиний податок з фізичних осіб в сумі 98670,09 грн, а саме: 78936,07 грн за податковими зобов`язаннями та 19734,02 грн за штрафними санкціями.

Позивач, не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, звернувся із скаргою до ДФС України, в якій просив скасувати податкове повідомлення-рішення № від 04 січня 2019 року.

Рішенням ДФС України №11052/6/99-99-11-05-01-25 від 07.03.2019 скаргу залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення № від 04 січня 2019 року без змін.

Позивач, вважаючи вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся до суду за захистом порушеного права.

Перевіряючи оспорюване податкове повідомлення - рішення на відповідність вимогам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зважає на те, що висновок контролюючого органу про те, що позивачем занижено суму отриманого доходу на загальну суму 1146664,21 грн, що призвело до заниження суми єдиного податку у сумі 78936,07 грн, зумовлено не включенням ФОП ОСОБА_1 до доходу фізичної особи - підприємця платника єдиного податку внесених коштів на розрахунковий рахунок, який відкрито для здійснення підприємницької діяльності.

У свою чергу позивач стверджував, що внесені на розрахунковий рахунок, який відкрито для здійснення підприємницької діяльності, є його власними заощадженнями від чистого оподаткованого доходу ФОП ОСОБА_1 ..

Надаючи оцінку доводам сторін, суд ураховує наступне.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до п.п. 16.1.2, 16.1.3, 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України), платник податків зобов`язаний: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді:

а) процентів, дивідендів, роялті та будь-яких інших пасивних (інвестиційних) доходів, сплачених резидентами України;

б) доходів від надання резидентам або нерезидентам в оренду (користування) майна, розташованого в Україні, включаючи рухомий склад транспорту, приписаного до розташованих в Україні портів;

в) доходів від продажу рухомого та нерухомого майна, доходів від відчуження корпоративних прав, цінних паперів, у тому числі акцій українських емітентів;

г) доходів, отриманих у вигляді внесків та премій на страхування і перестрахування ризиків на території України;

ґ) доходів страховиків - резидентів від страхування ризиків страхувальників - резидентів за межами України;

д) інших доходів від діяльності, у тому числі пов`язаних з повною або частковою переуступкою прав та обов`язків за угодами про розподіл продукції на митній території України або на територіях, що перебувають під контролем контролюючих органів (у зонах митного контролю, на спеціалізованих ліцензійних митних складах тощо);

е) спадщини, подарунків, виграшів, призів;

є) заробітної плати, інших виплат та винагород, виплачених відповідно до умов трудового та цивільно-правового договору;

ж) доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Відповідно до п. 291.2 ст. 291 ПК України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

В силу приписів пункту 291.4 статті 291 ПК України суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку: перша група, друга група, третя група, четверта група.

Згідно із п.п. 3 п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України, у редакції з 20.09.2015 до 01.01.2016, третя група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 20000000 гривень.

П.п. 3 п. 291.4 ст. 291 Податкового кодексу України, у редакції з 01.01.2016 до 31.12.2017, визначено, що третя група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.

Згідно із пп. 165.1.36 п. 165.1 ст. 165 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи: дохід фізичної особи - підприємця, з якого сплачується єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування відповідно до цього Кодексу.

Порядок визначення доходів та їх склад для платників єдиного податку першої - третьої груп наведено у статті 292 ПК України.

Згідно із пп. 1 пунктом 292.1 вказаної статті ПК України, доходом платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця є: дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Відповідно до пункту 292.6 статті 292 ПК України, датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку у грошовій (готівковій або безготівковій) формі, дата підписання платником єдиного податку акта приймання-передачі безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг). Для платника єдиного податку третьої групи, який є платником податку на додану вартість, датою отримання доходу є дата списання кредиторської заборгованості, за якою минув строк позовної давності. Для платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) датою отримання доходу також є дата відвантаження товарів (виконання робіт, надання послуг), за які отримана попередня оплата (аванс) у період сплати інших податків і зборів, визначених цим Кодексом.

Пунктом 292.9 статті 292 ПК України визначено, що доходи фізичної особи - платника єдиного податку, отримані в результаті провадження господарської діяльності та оподатковані згідно з цією главою, не включаються до складу загального річного оподатковуваного доходу фізичної особи, визначеного відповідно до розділу IV цього Кодексу.

Згідно із п. 292.11 статті 292 ПК України, до складу доходу, визначеного цією статтею, не включаються:

1) суми податку на додану вартість;

2) суми коштів, отриманих за внутрішніми розрахунками між структурними підрозділами платника єдиного податку;

3) суми фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, отриманої та поверненої протягом 12 календарних місяців з дня її отримання, та суми кредитів;

4) суми коштів цільового призначення, що надійшли від Пенсійного фонду та інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, з бюджетів або державних цільових фондів, у тому числі в межах державних або місцевих програм;

5) суми коштів (аванс, передоплата), що повертаються покупцю товару (робіт, послуг) - платнику єдиного податку та/або повертаються платником єдиного податку покупцю товару (робіт, послуг), якщо таке повернення відбувається внаслідок повернення товару, розірвання договору або за листом-заявою про повернення коштів;

6) суми коштів, що надійшли як оплата товарів (робіт, послуг), реалізованих у період сплати інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом, вартість яких була включена до доходу юридичної особи при обчисленні податку на прибуток підприємств або загального оподатковуваного доходу фізичної особи - підприємця;

7) суми податку на додану вартість, що надійшли у вартості товарів (виконаних робіт, наданих послуг), відвантажених (поставлених) у період сплати інших податків і зборів, встановлених цим Кодексом;

8) суми коштів та вартість майна, внесені засновниками або учасниками платника єдиного податку до статутного капіталу такого платника;

9) суми коштів у частині надмірно сплачених податків і зборів, встановлених цим Кодексом, та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що повертаються платнику єдиного податку з бюджетів або державних цільових фондів;

10) дивіденди, отримані платником єдиного податку - юридичною особою від інших платників податків, оподатковані в порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до п. 292.13 ст. 292 ПК України, дохід визначається на підставі даних обліку, який ведеться відповідно до статті 296 цього Кодексу.

Пункт 291.6 статті 291 ПК України визначено, що платники єдиного податку першої - третьої груп повинні здійснювати розрахунки за відвантажені товари (виконані роботи, надані послуги) виключно в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій).

Згідно із Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, поточні банківські рахунки для фізичних осіб - резидентів поділяються на поточні рахунки фізичних осіб - підприємців, які відкриваються для здійснення підприємницької діяльності, та поточні рахунки фізичних осіб, які не є підприємцями.

Фізична особа-підприємець має право вільно користуватися коштами з розрахункового рахунку, який відкрито для здійснення підприємницької діяльності, за умови сплати всіх податків, зборів та інших платежів, передбачених чинним законодавством.

Отже, кошти, які надійшли на розрахунковий рахунок, який відкрито фізичною особою для здійснення підприємницької діяльності, включаються до доходу фізичної особи - підприємця - платника єдиного податку з врахуванням вимог Податкового кодексу України.

Платники єдиного податку першої - третьої груп ведуть облік доходів у порядку, визначеному пп. 296.1.1 - 296.1.3 п. 296.1 ст. 296 Податкового кодексу України.

При цьому, слід зазначити, що для цілей оподаткування дохід характеризується не лише приростом активів платника, але й джерелом його формування, тобто операціями, наслідком виконання яких стало отримання доходу. Зміст операції є одним з визначальних факторів для обрання ставки податку та визнання режиму оподаткування.

Судом установлено, що за період з 01.01.2015 по 30.09.2015 ФОП ОСОБА_1 , обравши відповідно до глави 1 розділу XIV ПК України спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, здійснював діяльність із застосуванням ставки єдиного податку, встановленої платниками єдиного податку для II групи та сплачував до бюджету єдиний податок шляхом здійснення авансового внеску не пізніше 20 числа (включно) поточного місяця, в періоді з 01.10.2015 по 31.12.2017 здійснював діяльність із застосуванням ставки єдиного податку, встановленої платникам єдиного податку для III групи та податку на додану вартість (3%) та сплачував до бюджету єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал. За періоди діяльності загальна сума доходу, отриманого від провадження діяльності на спрощеній системі оподаткування за 2015 рік становила 2303369,86 грн, за 2016 рік - 4459757,82 грн, за 2017 рік - 4684089,71 грн.

Позивачем за спірний період було подано до контролюючого органу відповідні податкові декларації платника єдиного податку - фізичної особи, зокрема за ІV квартал 2015 рік звітну № від 30.01.2016 та уточнюючу №927696595 від 02.03.2017; І квартал 2016 року звітну № від 04.05.2016; І півріччя 2016 року - № від 05.08.2016; три квартали 2016 року - № від 21.10.2016; за 2016 рік - звітну № від 06.02.2017 та уточнюючу № від 19.11.2018; І квартал 2017 року звітну № від 25.04.2017; І півріччя 2017 року - № від 01.08.2017; три квартали 2017 року - № від 23.10.2017; за 2017 рік - звітну № від 23.01.2018 та уточнюючу № від 19.11.2018.

Перевіркою достовірності визначення ФОП ОСОБА_1 в податкових деклараціях платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за період з 01.10.2015 по 31.12.2017 років обсягу доходу за звітний (податковий) період встановлено його заниження в періоді лише в частині суми поповнення рахунку власними коштами.

Так, на підставі наданих для перевірки банківських виписок про рух коштів на розрахункових рахунках за 3 квартал 2015-2017 рік встановлено, що ФОП ОСОБА_1 в періоді з 01.10.2015 по 31.12.2017 надійшло грошових коштів від покупців за реалізовані товарно - матеріальні цінності та гривневий еквівалент від продажу валюти в сумі 9 828 520,91 грн та поповнення рахунку власними коштами в сумі - 1 265 850,00 грн.

Матеріалами справи підтверджено, що за 9 міс. 2015 року поповнення рахунку позивача власними коштами здійснено на суму 60800,00 грн, за 4 кв. 2015 року - 294200,00 грн, за 2016 рік - 224950,00 грн, за 2017 рік - 746700,00 грн.

У свою чергу дохід, отриманий раніше та внесений у книгу обліку доходів та витрат та, відповідно, відображений у декларації платника єдиного податку є значно більшим ніж сума, яка вносилася на рахунок у відповідний період.

Доказів наявності у позивача іншого джерела доходу ніж здійснювана підприємницька діяльність, якою він займається з 2014 року, ні в акті перевірки, ні у відзиві контролюючого органу наведено не було.

Слід урахувати, що відповідно до ст.320 Цивільного Кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

За наведених обставин, суд вважає, що кошти, внесені на розрахунковий рахунок, який відкрито для здійснення підприємницької діяльності, є власними заощадженнями ОСОБА_1 (не заперечується відповідачем, доказів протилежного не здобуто) із доходів фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , з яких вже сплачено єдиний податок згідно із спрощеною системою оподаткування відповідно до ПК України.

Відповідач при прийняті рішення не врахував ту обставину, що позивач користувався власними коштами, які вже були оподатковані як дохід.

Одночасно слід урахувати, що контролюючим органом не спростовано факту зарахування позивачем власних коштів, як фізичної особи, на рахунок, як фізичної особи-підприємця.

Суд зауважує, що пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 ПК України встановлено, що податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Згідно із п.56.21 ст.56 ПК України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Беручи до уваги наведе, суд приходить до висновку, що відсутність суми власних коштів, які вносяться підприємцем на рахунок, у переліку доходів, які не включаються до складу доходу платника єдиного податку, визначених пунктом 292.11 ПК України, не може бути беззаперечним доказом для висновку контролюючого органу про те, що внаслідок внесення позивачем на розрахунковий рахунок, який відкрито для здійснення підприємницької діяльності, власних коштів ним занижено суму отриманого доходу та, відповідно, суму єдиного податку.

На переконання суду, включення до доходу ФОП ОСОБА_1 коштів у сумі 1146664,21 грн, зарахованих на рахунок ФОП ОСОБА_1 , які є власними коштами (доходом) позивача, як фізичної особи, які вже були оподатковані, призведе до повторного включення цієї суми до бази оподаткування єдиним податком, що суперечить чинному податковому законодавству і покладення на позивача додаткового тягаря зі сплати єдиного податку у сумі 78936,07 грн.

Згідно зі ч.ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.".

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ч. 1 ст. 72 вказаного Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 КАС України).

За змістом статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Усупереч наведеним нормам, відповідачем не доведено існування обставин на підставі яких прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що податкове повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 04 січня 2019 року № є протиправним, тому його необхідно скасувати, а позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Зважаючи на висновок суду та враховуючи положення ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, сплачений позивачем судовий збір у сумі 986,71 грн (платіжне доручення № 196 від 22.03.2019) необхідно відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Житомирській області (вул. Юрка Тютюнника, 7, м.Житомир, 10003, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 04 січня 2019 року задовольнити.

Визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Житомирській області № від 04 січня 2019 року.

Стягнути з Головного управління ДФС у Житомирській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 понесений судовий збір у розмірі 986,71 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко