Справа № 440/3211/19
Суддя: А.Б. Головко
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/3211/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Головка А.Б., розглянув у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії.

В С Т А Н О В И В:

27 серпня 2019 року ОСОБА_1 звернулася через свого представника до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 11.09.2019 /а.с. 34-37/, до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення від 10.05.2019 № 88 про відмову у призначенні пенсії за віком; зобов`язання призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком, як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням заробітної плати для обчислення пенсії та підвищення розміру пенсії згідно з ч. 1 ст. 28, ч. 3, ст. 29 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з дати звернення - 23.12.2016.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що позивач до березня 1998 року проживала в м. Кременчуці, надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України. Зазначав, що ОСОБА_1 досягла пенсійного віку та є громадянкою України, трудовий стаж якої складає 35 років 1 місяць та 3 дні, у зв`язку із чим відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" набула права для призначення пенсії за віком. Зауважував, що право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою як постійне проживання в Україні.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24.09.2019 відкрито провадження у даній справі та постановлено справу за правилами спрощеного провадження без виклику учасників справи.

21.10.2019 до суду надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що при зверненні із заявою про призначення пенсії за віком представником ОСОБА_1 не надано документи, які засвідчують в установленому законодавством порядку особу та підтверджують факт проживання (реєстрації) в м. Кременчуці /а.с. 43-44/.

Ухвалою суду від 25.11.2019 замінено відповідача Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області його правонаступником Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Дослідивши докази та встановивши обставини по справі, суд приходить таких висновків.

Відповідно до відмітки зробленої в паспорті громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 (виданий замість НОМЕР_4 ) ОСОБА_1 постійно проживає в державі Ізраїль /а.с.22/.

За змістом позовної заяви до виїзду до держави Ізраїлю позивач була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

23.12.2016 до Кременчуцького ОУ ПФУ Полтавської області звернулася ОСОБА_1. в особі представника за довіреністю Юрченко Г.С. із заявою про призначення пенсії за віком. Зокрема в заяві представник позивача просив направити запити для отримання довідок по заробітній платі, що враховується для обчислення пенсії та довідок про реорганізацію (перейменування) підприємств відповідно до записів трудової книжки ОСОБА_1 та врахувати найвигідніший період, направити запити для отримання недостатніх документів по ОСОБА_2 та здійснити попередній розрахунок розміру пенсії по втраті годувальника. Також в заяві від 23.12.2016 представником позивача зазначено, що пенсія на іншій підставі, державна допомога, виплата на дитину, страхові виплати ОСОБА_1 не призначалися, особа не працює /а.с. 21/.

До заяви додано: нотаріально засвідчені копії довіреності № 952/16 від 21.11.2016, паспортів НОМЕР_4 від 28.10.1997, АС 823661 від 19.12.1997, свідоцтва про одруження НОМЕР_6 від 31.12.1965, свідоцтва про смерть чоловіка б/н від 17.11.2013, та оригінали довіреності, паспорта для звіряння; копію картки платника податків та її оригінал для звіряння; оригінал та копія трудової книжки б/н від 28.10.1962; заява по перерахування пенсійних виплат та банківський рахунок; копія трудової книжки ОСОБА_2 та її оригінал для звіряння; копія паспорта представника та оригінал для звіряння.

03.01.2017 рішенням Кременчуцького ОУ ПФУ Полтавської області № 5 у зв`язку із відсутністю документів, що засвідчують в установленому законодавством порядку особу та підтверджують її проживання (реєстрації) в Україні відмовлено у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком /а.с. 20/.

Не погодившись із вищевказаним рішенням, позивач в особі представника звернувся до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 року у справі № 537/5643/17, що набрало законної сили 13 квітня 2018 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково: визнано протиправним та скасовано рішення Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №5 від 03 січня 2017 року про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 та зобов`язано Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 грудня 2016 року, зареєстровану 23 грудня 2016 року за № 723, про призначення пенсії з урахуванням висновків суду; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 року у справі №537/5643/17 Кременчуцьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області повторно розглянуто заяву позивача та за результатами її розгляду прийнято рішення №88 від 10 травня 2019 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 , у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують в установленому законом порядку особу та її місце проживання (реєстрації) в Україні /а.с. 13/.

Позивач не погодилась із таким рішенням відповідача та оскаржила його до суду.

Щодо суті позовних вимоги, то суд виходить з такого.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За змістом статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової чи тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створення мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 25 Конституції України зазначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, кожен громадянин України має право на вільний вибір свого місця проживання, в тому числі й за кордоном зі збереженням всіх конституційних прав, в тому числі й право на соціальний захист, що включає право на забезпечення громадянина у старості.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (частина 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини.

Так, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначено, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, у якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україні. Тому, Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації з пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пунктах 52-54 зазначеного рішення Європейського Суду з прав людини зазначено, що органи влади не надали ніякого обґрунтування позбавлення заявника його пенсії лише через те, що він проживав за кордоном. Дійсно, ані рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року не вказує на те, що національні органи наводили відповідні причини для виправдання відмінності у ставленні, на яку заявник скаржився, ані Уряд під час провадження в Суді не навів жодних таких обґрунтувань. У цьому контексті Суд зазначає, що Уряд не посилався на міркування щодо міжнародного співробітництва з метою обґрунтування поводження з пенсіонерами, які проживають в Україні, в інший спосіб, ніж з тими, які проживають за кордоном. Наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу поєднанні зі статтею 1 Першого Протоколу.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

В своєму рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, речення другого статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року вказано, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення України з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи з правової соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави, у тому числі, для призначення і виплати пенсії позивачу у розмірі, передбаченому Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином право позивача як громадянина України на призначення пенсії за віком не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Статтею 5 Закону України "Про громадянство України" визначено, що документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

За змістом частини 1 статті 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно ч. 5 ст. 45 зазначеного Закону документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Постановою Правління Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади, 25.11.2005 року за № 22-1 затверджений Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за № 1566/11846 (далі Порядок № 22-1).

Зазначеним Порядком передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника (п.1.1 Порядку№22-1).

У пункті 2.9 Порядку № 22-1 зазначено, що особа, яка зверталася за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Пунктом 2.22 Порядку № 22-1 передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 2.23 Порядку № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

В рішенні та письмовому відзиві відповідач посилається на те, що представником позивача надано копію паспорту для виїзду закордон, з відміткою про постійне місце проживання в державі Ізраїль, при цьому не надано документа, який засвідчує факт проживання заявниці на території м. Кременчук.

Однак у Порядку № 22-1 відсутні вимоги щодо виду паспорту, який необхідно пред`являти заявнику, коли він звертається з заявою про призначення пенсії, чи то може бути внутрішній паспорт громадянина України чи паспорт громадянина України для виїзду за кордон. В паспорті, який було пред`явлено позивачем, зазначено дату її народження на підтвердження віку, та міститься відмітка, що позивач перебуває на консульському обліку в державі Ізраїлі, що на думку суду повністю відповідає вимогам, зазначеним у Порядку № 22-1 щодо підтвердження віку позивача та його місця проживання, та зокрема щодо громадянства.

Крім того, суд зазначає, що рішення від 10.05.2019 № 88 прийнято відповідачем з мотивів, які фактично дублюють рішення № 5 від 03.01.2017, та якому вже було надано оцінку рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 року у справі № 537/5643/17. Враховуючи, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13 березня 2018 року у справі № 537/5643/17 зобов`язано Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 грудня 2016 року, зареєстровану 23 грудня 2016 року за № 723, про призначення пенсії з урахуванням висновків суду, обставини щодо відсутності документів, що підтверджують особу та її місце проживання (реєстрації) в Україні не могли бути законною підставою для прийняття рішення від 10.05.2019 № 88. При повторному розгляді заяви ОСОБА_1 від 23 грудня 2016 року відповідач повинен був вирішити заяву про призначення пенсії з урахуванням документів про вік, стаж та заробітну плату позивача.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що рішення від 10.05.2019 № 88 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 , прийняте з наведених у ньому підстав, є протиправним.

Надаючи оцінку вимогам в частині зобов`язання призначити та виплачувати пенсію, суд виходив з наступного.

З наведеного вище слідує, що відповідач має виключні повноваження на вирішення питання щодо призначення пенсії.

На цій підставі адміністративні суди, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручаються у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 №16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 №13-рп/2011).

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі "Hasan and Chaush v. Bulgaria" № 30985/96).

Враховуючи те, що клопотання позивача не вирішувалося по суті уповноваженим органом, оскільки не надавалася оцінка документам про вік, стаж та заробітну плату позивача, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань по суті, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію з огляду на втручання в дискреційні повноваження останнього, є такими, що виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

З урахуванням вказаного, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне, вийшовши за межі позовних вимог в силу частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії з урахуванням висновків суду.

В той же час при прийнятті рішення за результатами повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повинно вирішити заяву по суті, а саме: дослідити документи про вік, стаж, заробітну плату позивача та інші документи, необхідні для призначення пенсії за віком.

Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_7 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (ідентифікаційний код 13967927, вул. Соборності 66, м. Полтава, 36014) про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 10.05.2019 № 88 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (ідентифікаційний код 13967927, вул. Соборності 66, м. Полтава, 36014) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_7 ) від 23.12.2016, зареєстровану 23.12.2016 за № 723, про призначення пенсії з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (ідентифікаційний код 13967927, вул. Соборності 66, м. Полтава, 36014) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_7 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 грн 40 коп сімсот шістдесят вісім гривень 40 копійок).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя А.Б. Головко