Справа № 1.380.2019.004211
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.004211
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Грень Н.М.

за участю:

секретаря судового засідання Редкевич О.Р.,

представника позивача Максимова А.О.,

представника відповідача Бути Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в порядку загального позовного провадження справу за позовом громадянина Китаю ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

19.08.2019 до Львівського окружного адміністративного суду надійшов позов громадянина Китаю ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, Державної міграційної служби України, в якій позивач просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 196-19 від 23.05.2019 про відмову у визнанні громадянина Китаю ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну служби України визнати громадянина Китаю ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

- визнати протиправними дії Головного Управління Державної міграційної служби України у Львівській області в частині нероз`яснення позивачу причин відмови та порядку оскарження рішення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення Державної міграційної служби України від 23.05.2019 № 196-19, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та необґрунтованим. Так, позивач зазначив, що через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування через політичну ситуацію, релігійні погляди, расову приналежність - Уйгур та побоювання ув`язнення в ситуаціях порушення прав людини не може повернутись в країну походження - Китай . Так, у своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області позивач чітко зазначив, що не може повернутися до країни свого походження через політичні переслідування у Китаї через свою етнічну (расову) приналежність до Уйгурів та сповідування ісламу. Позивач надав численні докази на підтвердження своєї заяви-анкети, які містяться в матеріалах особової справи відповідача, але які не були взяті до уваги при прийнятті оскарженого рішення. Ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями в Китаї кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження».

Відповідач 2- Державна міграційна служба України позов не визнав, 13.09.2019 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що в заяві про звернення за захистом, а також в протоколі співбесіди, позивач вказує на те, що в Китаї неможливо залишатись, тому що там де він проживав у Сіньцзян-Уйгурському автономному районі, переслідують людей які належать до меншини уйгурів та сповідують іслам, та обмежують їхні права. Згідно пояснень заявника, китайська влада зневажливо ставиться до людей які є уйгурами і мусульманами, через що вони зазнають дискримінації. Позивач боявся, що його посадять до в`язниці, проте жодних доказів, які свідчать про будь-яку дискримінацію на території громадянської належності не надав, тільки усні твердження. Окрім того, не дивлячись на певну загальну дискримінацію уйгурів на території Китаю, позивач отримав середню освіту, його було документовано національним паспортом, який він безперешкодно отримав в компетентному органі країни громадянської належності і який використовував для переїзду на тимчасове проживання до Пакистану, Туреччини та України; влада Китаю не застосовувала стосовно нього будь-яких дискримінаційних заходів, які б мали систематичний, постійно повторюваний характер. Також, відповідач зазначив, що позивач стверджує, про те, що залишив країну громадянської належності в 2013 році через важке фінансове становище, разом з тим, як зазначив відповідач, позивач мав гроші не лише на квиток та витрати під час подорожей до Пакистану, а потім до Туреччини та України, але й зміг сплачувати за навчання в Пакистані та Туреччині. Відповідач зауважив, що Інформація з відкритих джерел підтверджує наявність певної дискримінації стосовно уйгурів-мусульман на території Китаю, однак, позивач не лише не довів, зокрема документально, як того вимагає абзац сьомий статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», але й взагалі не повідомив інформації, яка б підтверджувала наявність стосовно нього такого рівня дискримінації на території країни громадянської належності, яка б сягала рівня переслідування, як його тлумачить Конвенція 1951 року. Таким чином, серед фактів, повідомлених заявником, у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З урахуванням вказаного, відповідач вважає оскаржене рішення законним, та просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою судді від 23.08.2019 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі.

Ухвалою суду від 22.10.2019 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечив, просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши вступне слово сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Громадянин Китаю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся 22.12.2018 до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів особової справи позивача 2018LV0052 встановлено, що позивач є громадянином Китаю, ІНФОРМАЦІЯ_1 , дані про особу встановлено на підставі паспорта для виїзду закордон НОМЕР_1 , виданого 06.01.2013 (дійсний до 05.01.2023 року). Національність - уйгур, за релігійними переконаннями - мусульманин. Сімейний стан - одружений. Місцем його народження та проживання, за його словами, є АДРЕСА_2. Рідна мова - уйгурська, вільно володіє турецькою, англійською зі словником. Отримав початкову освіту, під час проживання в Китаї. Також здобув освіту в Пакистані місто Ліхор в Ісламському Міжнародному освітньому інституті імені Саіда Маудуді, вивчав іслам на англійській мові. Згодом, переїхавши в Туреччину, вивчав 9 місяців турецьку мову на курсах в приватному центрі в Анкарі.

В Україні проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в єзуїтській службі біженців разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_1 . Станом на теперішній час не працює, доглядає за дитиною. В Україні проживає на кошти які отримує від товариша із Стамбула.

Позивач стверджує, що до 2009 року проживав із мамою в місті Урюнчі, Туркестан (Сіньцзян-Уйгурський автономний район Китаю). В 2009 році переїхав до друзів в Пекін , де проживав протягом року. Згодом, в 2010 році, повернувся в місто Урюнчі. В 2013 році позивач переїхав до Пакистану, де проживав і навчався один рік і сім місяців, після чого, отримавши візу в 2014 році, він покинув Пакистан і переїхав до Туреччини. У Туреччині позивач проживав разом із дружиною до 2018 року, де навчався і працював. Згодом у них народився син, після чого, в листопаді 2018 року позивач разом із дружиною та сином вирішив покинути Туреччину. Зі слів позивача, він купив фальшиві документи для себе щоб виготовити документи для перевезення дитини ( арк.56 співбесіда № 2). Згодом, виготовивши документи для сина, позивач разом із дружиною, сином та сестрою мали намір поїхати до Європи в Німеччину.

Позивач 22.11.2018 разом із сім`єю прибув літаком з Туреччини в Україну (на підставі візи), в місто Київ, згодом поїхав до Львова для перетину кордону з Польщею (арк. 33 співбесіда №1). Дружина разом із сестрою поїхали до Німеччини, оскільки в дружини були документи для виїзду в Марокко. З пояснень позивача, він автомобільним транспортом доїхав до кордону, де разом із сином у супроводі товариша мав намір перетнути кордон поза пунктом пропуску, але був затриманий прикордонною службою.

Зі слів позивача, зараз він не зможе повернутись до Китаю , оскільки його затримають в аеропорту та посадять до в`язниці.

Надалі, позивач звернувся до відділу з питань шукачів захисту ГУ ДМС у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту разом із малолітньою дитиною ОСОБА_7 . Оскільки в позивача були відсутні документи на дитину, то йому було запропоновано пройти процедуру на батьківство. За результатами проведеного тесту ДНК ймовірність батьківства становить 99,99 % (арк.79).

Раніше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ(У)ДМС в областях та місті Києві не звертався.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач вказує, що не може повернутися до Китаю, оскільки там зазнають дискримінації мусульмани, які належать до меншини уйгурів. Позивач покинув країну громадянської належності через те, що він уйгур і мусульманин. За словами позивача, якщо він повернеться, то його можуть вбити.

Однак, рішенням ДМС України від 23.05.2019 №196-19 громадянину Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, судом з матеріалів справи встановлено, що ГУ ДМС у Львівській області в ході розгляду заяви встановлено, що громадянин Китаю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 19.02.2019 не значиться серед осіб, оголошених в розшук каналами Генерального Секретаріату Інтерполу (відповідь начальника сектору Міжнародного поліцейського співробітництва ГУ Національної поліції у Львівській області від 20.02.2019).

Також, Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких громадянин Китаю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18.04.2019 Головним управлінням ДМС у Львівській області складено висновок про відмову у визнанні громадянин Китаю ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05.06.2019 року Головним управлінням ДМС України у Львівській області складено повідомлення №25 щодо прийнятого ДМС України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення рішення Державної міграційної служби України № 196-19 від 23.05.2019. Підставою відмови є те, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Позивач, не погодившись із таким рішенням ДМС України звернувся із цим позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд керувався наступним.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 № 3671-VІ (далі - Закон України № 3671-VI).

Згідно з п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону України № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст.7 цього Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до ч. 6 ст. 8 цього ж Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 цього ж Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України № 3671-VI, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення

документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана, серед іншого: подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, суд враховує, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до абз. 5 п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (далі - Постанова № 3), інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Згідно з ч. 3 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Даючи оцінку оскарженому рішенню ДМС України від 23.05.2019 № 196-19 про відмову у визнанні громадянина Китайської народної Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, судом враховано наступне.

Перш за все, суд виходить із того, що при розгляді даного публічно-правового спору суд враховує, те, що інформацію, щодо обставин, визнаних судом загальновідомими, які не потрібно доказувати, слід віднести інформацію про країну походження, яка належить до загальновідомої інформації.

Так, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник вказав, що не може повернутися до Китаю, оскільки там зазнають дискримінації мусульмани, які належать до меншини уйгурів. Заявник покинув країну громадянської належності через те, що він уйгур і мусульманин. Також, заявник вказав, що в Китаї не можливо залишатись, тому що там де він проживав у Сіньцзян-Уйгурському автономному районі, переслідують людей які належать до меншини уйгурів та сповідують іслам, та обмежують їхні права. Згідно пояснень заявника, китайська влада зневажливо ставиться до людей які є уйгурами і мусульманами, через що вони зазнають дискримінації Заявник боявся, що його посадять до в`язниці.

З огляду на зазначені позивачем обставини, судом згідно інформації по країні походження (https//:www.refworld.org.ru/country,,,,CHN,,55a7bc254,0.html, https//:www.refworld.org.ru/country,,,,CHN,,5876337a4,0.html) Більша частина представників мусульманської меншини в Китаї проживає на території СУАР , яких влада звинувачує в сепаратизмі та тероризмі. Етнічні уйгури - народ, що говорить мовою тюркської групи і сповідує іслам - давно стикаються в Китаї з обмеженнями, в основному в сфері свободи віросповідання. А минулої осені влада ввела нові правила, обмеживши їх свободу пересування. Тепер жителі Сіньцзяну, що на заході КНР, зобов`язані здавати свої паспорти поліції «на збереження».

Коли жителям провінції необхідно куди-небудь поїхати, їм тепер доводиться отримувати дозвіл на повернення свого паспорта, повідомляє «Бі-Бі-Сі». Іноді, за повідомленнями, уйгурів відмовляють у видачі паспортів.

Уйгурів, які тепер складають близько 45% населення Синьцзяна, також іноді змушують проходити інші обтяжливі процедури. Наприклад, в червні поліція наказала жителям Йілі при оформленні документів перед поїздкою здавати зразки ДНК. Також у жителів при цьому брали зразки крові, знімали відбитки пальців, записували голоси і робили 3D знімки.

Humen Right Watch закликала ввести санкції проти Китаю по відношенні до уйгурів. Правозахисна організація вимагає цілеспрямованих санкцій стосовно осіб, відповідальних за порушення прав людини в регіоні Сіньцзян (https//:www.vn.ukraines.news/hrw-vimagaye-pokarati-kitaj-sankciyami-za-zvernennya-z-ujgurami-2/.

Ситуація в регіоні стрімко змінюється, особливо економічна. Деякі уйгури хочуть незалежності за будь-яку ціну, але далеко не всі хочуть прямого протистояння. Проблема сепаратизму в Сіньцзяні стоїть дуже гостро, і в майбутньому вона може принести Пекіну серйозні неприємності. З 2014 року в СУ АР владою проводиться кампанія по боротьбі з тероризмом, проводяться арешти тюркомовних мусульман, яких потім направляють в табори для «перевиховання». Велика кількість репресованих є жителями Кашгара і Хотана, це зв`язано з тим, що там сконцентрована найбільша кількість уйгурів і там найчастіше проходять напади терористів із «Ісламського відродження Східного Туркестана» (https//:birdinflight.com/ru/vdohnovenie/fotoproect/20180124-uighurs-in-china.htm, https//:www.fergananews.com/articles/10170).

Суд також зауважує, що правозахисною групою Організації Об`єднаних Націй (ООН) висловлено позицію стосовно ситуації в Китаї, згідно з якою у Китаї налічується близько 1 мільйона уйгурів у таємних таборах «ідеологічного перевиховання». Як повідомила член комітету ООН з ліквідації расової дискримінації, влада змінила Уйгурський автономний район на щось, схоже на масивний табір інтернування, що знаходиться в таємниці, свого роду «зона відсутності прав». Разом з цим, усього в таких таборах можуть тримати до 2 млн уйгурів і представників інших мусульманських національних меншин. Влада Китаю заявляє, що Сіньцзян стикається з серйозною загрозою з боку ісламістських бойовиків, які замислюють напад і посилюють напруженість з мусульманською уйгурською меншістю. Правозахисна група Організації Об`єднаних Націй (ООН) просила Китай припинити свою контрпродуктивну політику- звільнити всіх тих, хто був безпідставно затриманий. Члени уйгурської громади та інших мусульман вважаються в Китаї «ворогами держави» виключно на основі їхньої етнорелігійної ідентичності» (112ua.https//:112ua)/

Таким чином, існують загальновідомі факти, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження.

З огляду на вищевказані обставини, суд вважає, що проведений відповідачем аналіз інформації щодо країни походження позивача є неповний та необ`єктивний, а тому висновок відповідача про відмову у визнанні позивача особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає дійсним обставинам справи, та є помилковим.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позивач потребує додаткового захисту як особа, яка була змушена залишити країну походження внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження. Окрім того, судом враховано, що позивач прибув на територію України разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Так, статтями 2,3 Конвенції Про права дитини від 20.11.1989 визначено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім`ї. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Отже, аналізуючи ситуацію з дотриманням прав людини в Китайській Народній Республіці, суд дійшов висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров`ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань.

Судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачених ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Приймаючи оскаржене рішення, відповідач належним чином не дослідив та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколі співбесіди, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Китаї й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що відповідач, ДМС України, безпідставно погодився з висновками відповідача, ГУ ДМС України у Львівській області, про відсутність встановлених п.п. 1 та 3 ч. 1 ст. 1 Закону України № 3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особами, які потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскарженого рішення від 23.05.2019 № 196-19 про відмову у визнанні громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано свою заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачем дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Крім цього, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п. 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не подав, натомість таке прийнято лише з формальних підстав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, суд дійшов висновку, що оскаржене рішення ДМС України від 23.05.2019 № 196-19 про відмову у визнанні громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності (зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)), визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак порушує права та законні інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування такого рішення.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд враховує таке.

Згідно з п. 25 Постанови № 3, відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Поряд з тим, суд зазначає, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог прав осіб, що звертаються до суб`єктів владних повноважень, без порушень принципу розподілу влади.

А тому, з метою ефективного захисту прав позивача та забезпечення реального виконання рішення суду, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням наданої у рішенні правової оцінки суду щодо підстав скасування рішення від 23.05.2019 № 196-19.

При цьому, при повторному розгляді заяви відповідачем в обов`язковому порядку повинні бути враховані висновки цього судового рішення, щодо підстав скасування оскарженого рішення від 23.05.2019 № 196-19.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій ГУ ДМС України у Львівській області в частині не роз`яснення позивачу причин відмови і порядку оскарження рішення.

Суд не встановив порушень відповідачем вимог законодавства щодо не роз`яснення причин відмови та порядку оскарження рішення, оскільки, як встановлено із матеріалів особової справи позивача № 2018LV0052, зокрема зі змісту повідомлення від 05.06.2019 про прийняття спірного рішення, у такому роз`яснено порядок та строки його оскарження. Відтак, у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

Щодо клопотання про поновлення строку звернення до суду, то судом встановлено, що позивач не отримував повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому не міг знати про прийняте ДМС України Рішення. Також, судом враховано, що позивач є громадянином іншої країни, норми українського законодавства йому не відомі, а тому позивач міг не знати про порушення свого права. Так, судом встановлено, що 16.08.2019 представником позивача, що діяв від імені позивача на підставі договору про надання правової допомоги від 14.08.2019 надіслано Адвокатський запит до ГУ ДМС України у Львівській області про ознайомлення з матеріалами справи позивача та прийнятим ГУ ДМС України рішенням. Таким чином, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду належить обраховувати з моменту отримання представником позивача повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, а саме з 19.08.2019. Отже, суд дійшов висновку, що позов подано в межах строку звернення визначеного нормами КАС України.

Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.

З огляду на вказане суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити частково.

Щодо судових витрат, то питання щодо їх розподілу суд не вирішує, оскільки позивач, відповідно до п. 14 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 73-76, 242, 244, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

позов задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 196-19 від 23.05.2019 про відмову у визнанні громадянина Китаю ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву-анкету громадянина Китаю ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 52 від 22.12.2018.

В решті позовних вимог відмовити.

Судові витрати зі сторін не стягувати.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст рішення складено та підписано 22.11.2019.