Справа № 640/20268/19
Суддя: Аверкова В.В.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

21 листопада 2019 року № 640/20268/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Аверкової В. В., розглянувши у порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи
за позовом ОСОБА_1

до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л.

третя особа Акціонерне товариство «Банк Форвард»

про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни (далі по тексту відповідач, ПВВО ОСОБА_2 ) з наступними позовними вимогами:

- визнати протиправною відмову відповідача у задоволенні клопотання позивача про передачу виконавчого провадження № 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області;

- зобов`язати відповідача передати виконавче провадження № 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем відкрито виконавче провадження з порушенням вимог законодавства України, зокрема, оскільки місце проживання позивача знаходиться за межами м. Києва, позивач не має майна, розташованого у м. Києві, відкриття виконавчого провадження відповідачем, виконавчий округ якого розташований у м. Києві, не відповідає вимогам законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

06 листопада 2019 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач не погоджується з заявленими позовними вимогами та обґрунтуванням позову, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки дії відповідача були вчинені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року залучено до участі у справі Акціонерне товариство «Банк Форвард» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (далі по тексту третя особа, АТ «Банк Форвард»).

11 листопада 2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, де зазначено, що відзив не містить спростування позовних вимог.

Третя особа не подала до суду пояснень з приводу предмету позову.

У судовому засіданні 19 листопада 2019 року сторони та третя особа не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомленні. Позивач у позовній заяві просив суд розгляд справи провести без його участі, від відповідача та третьої особи клопотань або заяв про відкладення судового засідання до суду не надходили. Суд на підставі частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України перейшов до подальшого розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем постановою від 27 серпня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП №59894570 за виконавчим написом №1845 від 31 липня 2019 року, виданим приватним нотаріусом ІМНО Київської області Кондратюк В.С. про стягнення з боржника, яким є позивач, на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості у розмірі 37 668,97 грн.

18 вересня 2019 року позивач звернувся до ПВВО ОСОБА_2 з клопотанням про направлення виконавчого провадження згідно зі статтею 24 Закону України «Про виконавче провадження» до Подільського МВДВС та ГТУЮ в Одеській області.

Листом від 01 жовтня 2019 року відповідачем надано відповідь про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про направлення виконавчого провадження згідно статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки воно відкрито за місцезнаходженням майна боржника, а саме: рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ «Банк Форвард».

Вважаючи дії відповідача щодо відмови у передачі виконавчого провадження відповідно до вимог статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» протиправними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Закон України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до частини четвертої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Згідно положень статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих документів, зокрема, виконавчих написів нотаріусів.

Відповідно до частин першої та другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (у разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, якщо боржник та його майно перебувають на території адміністративно-територіальних одиниць, віднесених до підвідомчості різних органів державної виконавчої служби, тощо), або у разі виконання зведеного виконавчого провадження в органах державної виконавчої служби можуть утворюватися виконавчі групи в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Передача виконавчих проваджень від одного державного виконавця до іншого, від одного органу державної виконавчої служби до іншого або до виконавчої групи здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.

Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначено Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року №2832/5), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (далі по тексту Інструкція).

Відповідно до пункту 3 розділу 5 Інструкції, виконавче провадження може бути передано від одного приватного виконавця до іншого приватного виконавця або відповідного органу державної виконавчої служби, від одного державного виконавця до іншого в межах органу державної виконавчої служби, від одного органу державної виконавчої служби до іншого.

Пунктом 6 розділу 5 Інструкції визначено, що виконавче провадження передається з одного органу державної виконавчої служби до іншого, зокрема, у разі, якщо місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби.

Згідно п. 9 розділу 5 Інструкції про передачу виконавчого провадження іншому органу державної виконавчої служби або до виконавчої групи державний виконавець виносить відповідну постанову, яку разом з матеріалами виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її винесення надсилає до органу державної виконавчої служби, до якого передається виконавче провадження.

Тобто, на відповідача покладено обов`язок передачі матеріалів виконавчого провадження у випадку якщо місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби

Так, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 03 липня 2019 року.

Крім того, матеріали виконавчого провадження містять відомості щодо переліку місць роботи позивача, де зазначено, що у червні 2019 року позивач працював у Регіональній філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», адреса: Приморський, вул. Пантелеймонівська, 19, у липні 2019 року місце роботи позивача зазначено Військову частину НОМЕР_2 за адресою Подільськ.

Інших доказів на підтвердження місця проживання, перебування, роботи позивача або місцезнаходження його майна матеріали справи не містять.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно заяви (оферти) №110230082 від 06 листопада 2013 року до анкети №159127006 ОСОБА_1 Публічним акціонерним товариством «Банк Руский Стандарт» видано платіжну картку з кредитним лімітом, рахунок №1078.

Згідно виконавчого напису від 31 липня 2019 року пропонується стягнути з позивача, який є божником за кредитним договором №110230082 від 06 листопада 2013 року, укладеним з ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступником якого є третя особа, суму повної заборгованості 36 818,97 грн за період заборгованості з 09 листопада 2017 року по 07 лютого 2019 року.

При цьому, підставою для відкриття виконавчого провадження на підставі ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» у заяві про відкриття виконавчого провадження вказано про наявність у м. Києві майна боржника (грошових коштів у банку АТ «Банк Форвард»), на підтвердження чого відповідачем долучено довідку АТ «Банк Форвард», відкрито виконавче провадження за місцезнаходженням майна (грошових коштів) боржника, у зв`язку з тим, що право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.

Суд зазначає, що місцезнаходження майна - це адреса, за якою знаходиться майно, належне боржнику.

Щодо заявлених у заяві про відкриття виконавчого провадження в якості майна грошових коштів на рахунку позивача, відкритому у банківській установі, що знаходиться у м. Києві, суд зазначає наступне.

Положеннями Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Так, згідно частини першої статті 179 Цивільного кодексу України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов`язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Між позивачем та ПАТ «Банк Руский Стандарт», правонаступник - Акціонерне товариство «Банк Форвард», укладено кредитний договір, власні кошти на банківському рахунку позивача № НОМЕР_1 , відкритому у ПАТ «Банк Руский Стандарт», на підставі якого відповідачем і відкрито виконавче провадження, відсутні.

Тобто, на вказаному банківському рахунку обліковуються не гроші, а лише вимоги банку стосовно позивача у розумінні положень Закону України «Про банки та банківську діяльність», які не є речами. При цьому, у законодавстві відсутні положення, які свідчили б про матеріальний зміст вимог банку до клієнтів, про існування їх поза банківською установою.

Враховуючи вищевикладене, вимоги банку на банківському рахунку позивача не є речами у розумінні положень Цивільного кодексу України в межах спірних правовідносин.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач АТ «Банк Форвард» просить відкрити виконавче провадження за місцезнаходженням майна боржника, не долучивши при цьому до вказаної заяви доказів наявності майна боржника у м. Київ.

При цьому, жодних інших доводів, підтверджених належними та допустимим доказами щодо підтвердження місця проживання, перебування, роботи позивача або місцезнаходження його майна матеріали справи не містять.

Позивач 18 вересня 2019 року звернувся до відповідача з клопотанням про передачу виконавчого провадження до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області відповідно до вимог статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, відповідач при наявності підстав для передачі виконавчого провадження з одного органу державної виконавчої служби до іншого протиправно відмовив позивачу у передачі ВП № 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Суд зазначає, що у відповідача були відсутні законні підстави для відмови відповідачу у передачі ВП № 59894570 за місцем проживання боржника.

Щодо посилання відповідача на лист Міністерства юстиції України, як на правомірність вчинення дії при відкритті виконавчого провадження, суд зазначає, що роз`яснення надано відповідачу з посиланням на загальні норми Цивільного кодексу України в частині віднесення грошей до різновиду майна, тоді як норми Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальними до даних правовідносин. Згідно з частиною другою статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника, проте відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Отже Закон України «Про виконавче провадження» розмежує майно боржника, на майно як таке, що підлягає державній реєстрації з метою встановлення його місцезнаходження та примусової реалізації, інше майно, а також кошти незалежно від того, зберігаються вони на рахунках у банківській установі чи отриманні у вигляді заробітної плати, пенсії, стипендії та в інший спосіб або зберігаються у власності боржника.

При цьому, якщо законодавець у Закону України «Про виконавче провадження» вживає термін «майно», поширюючи його значення на «кошти», то термін «кошти» відображається в дужках чи пов`язується змістом у відповідному реченні.

Натомість у частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» термін «майно» вжито без вказівки про кошти.

Отже, виконання рішення за місцезнаходженням майна в розумінні вимог частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає можливості виконання рішення за місцезнаходженням коштів.

На переконання суду, положення частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження», що стосуються виконання рішення за місцезнаходженням майна, розроблені для найбільш швидкого та ефективного доступу державного виконавця до майна з метою його опису та примусової реалізації, натомість арешт коштів на рахунках не вимагає особистої присутності державного виконавця та може бути здійснений навіть за умови значної віддаленості установи банку.

З огляду на зазначене, частини другої статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» не поширює свою дію на випадки стягнення грошових коштів, що знаходяться на рахунках банківських установ.

Враховуючи встановлені обставини, відповідач протиправно, всупереч чинного законодавства України відмовила позивачу у передачі матеріалів виконавчого провадження за місцем проживання позивача з урахуванням чого позовна вимога визнати протиправною відмову відповідача у задоволенні клопотання позивача про передачу виконавчого провадження ВП 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області підлягає задоволенню.

Оскільки матеріалами справи підтверджено, що місце проживання позивача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 з 03 липня 2019 року, згідно відомостей щодо переліку місць роботи позивача зазначено у липні 2019 року Військову частину НОМЕР_2 за адресою Подільськ, разом з тим, матеріали справи не містять жодних інших відомостей на підтвердження місця проживання, перебування, роботи позивача або місцезнаходження його майна, відмінного від м. Подільськ, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню позовну вимогу щодо зобов`язання відповідача передати виконавче провадження ВП 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, адреса знаходження: 66300, Одеська область, місто Подільське, проспект Шевченка, будинок 16.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги наведене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, документально підтвердженими та такими, що ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 77, 78, 241 - 246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:
1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни (вул. Юрія Поправки, 6, оф. 5, м. Київ, 02094, РНОКПП НОМЕР_4 ) про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною відмову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни у задоволенні клопотання позивача про передачу виконавчого провадження ВП 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

3. Зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Вольф Тетяни Леонідівни передати виконавче провадження ВП 59894570 до Подільського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області

Рішення суду, відповідно до частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення за правилами, встановленими статтями 287, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В. В. Аверкова