Справа № 120/3377/19-а
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 р. Справа № 120/3377/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Сала Павла Ігоровича, розглянувши в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

21.10.2019 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, в якому просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачці грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій за віком на день її призначення;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачці грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення у зв`язку з призначенням пенсії за віком.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що у період з 05.08.1978 до 05.06.2019 позивачка працювала на посаді фармацевта, зокрема в період з 27.09.1997 до 30.06.2007 на ТОВ "Гайсин-Вітас", а з 02.07.2007 до 05.06.2019 у ФОП ОСОБА_2 . Після призначення пенсії за віком, позивачка звернулась до відповідача з заявою щодо виплати їй грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Однак рішенням № 32 від 20.06.2019 відповідач відмовив у виплаті вказаної допомоги, посилаючись на те, що вищезазначені організації, в яких працювала позивачка, не відносяться до структур державної або комунальної власності. Позивачка з рішенням пенсійного органу не погоджується та вважає відмову протиправною. Зазначає, що право на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю в особи необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах, вихід на пенсію саме з цих посад, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком будь-якого іншого виду пенсії. Водночас згідно з Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим Переліком, дає право на пенсію незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ. Позивачка вважає, що вона відповідає всім умовам для отримання грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій, а тому просить суд позов задовольнити.

Ухвалою суду від 25.10.2019 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтею 263 КАС України. Відповідачу встановлено 15-денний строк з дня отримання копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

11.11.2019 до суду надійшов відзив, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову. При цьому відповідач зазначає, що згідно із записами у трудовій книжці на день досягнення пенсійного віку (14.04.2019) позивачка працювала фармацевтом в аптечному закладі у ФОП ОСОБА_2 . Разом з тим, право на отримання спірної допомоги мають право особи, які на день досягнення пенсійного віку працювали в закладах та установах державної або комунальної власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років. Крім того, відповідач вказує на те, що Переліком № 909, на який посилається позивачка, визначено положення, на підставі яких встановлюється право особи на пенсію за вислугу років. Водночас право на призначення та виплату грошової допомоги регулює Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а порядок обчислення стажу, який дає право на призначення вказаної допомоги та механізм її виплати визначається постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 "Про затвердження Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги та її виплати". Згідно з п. 2 цього Порядку до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Таким чином, на думку відповідача, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних посадах, які визначені законодавством, та вихід на пенсію саме з цих підстав в закладах та установах державної та комунальної форми власності. Відтак відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та просить суд відмовити у їх задоволенні.

Відповідно до ч. 2 ст. 262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 263 КАС України справи, визначені частиною першою цієї статті, суд розглядає у строк не більше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас частиною шостою статті 120 КАС України передбачено, що якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності та оцінивши наведені сторонами доводи, суд встановив, що позивачка перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області та з 06.06.2019 отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Згідно з записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 у період з 05.08.1978 до 05.06.2019 позивачка працювала на посаді фармацевта, а саме:

- з 05.08.1978 до 18.09.1981 на посаді асистента (завідуючої-фармацевта) Немирівської центральної аптеки № 60;

- з 05.11.1981 до 01.08.1982 на посаді фармацевта Камчатського аптекоуправління;

- з 21.10.1987 до 15.09.1996 на посаді фармацевта Камчатської обласної лікарні;

- з 27.09.1997 до 30.06.2007 на посаді фармацевта в МП "Вітас" (ТОВ "Гайсин-Вітас");

- з 02.07.2007 до 05.06.2019 на посаді фармацевта у ФОП ОСОБА_2 , звідки звільнена на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію.

Спір між сторонами виник через відмову відповідача у виплаті позивачці грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у розмірі десяти місячних пенсій за віком станом на день її призначення позивачці.

Так, як видно з рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області № 32 від 20.06.2019, відповідач відмовив у виплаті вказаної допомоги з тих підстав, що в період з 27.09.1997 до 30.06.2007 та з 02.07.2007 до 05.06.2019 позивачка працювала на посаді фармацевта на ТОВ "Гайсин-Вітас" та у ФОП ОСОБА_2 , тобто в організаціях, які не відносяться до державної або комунальної власності. Тому, на думку відповідача, вказані періоди роботи не можуть зараховуватись до стажу для визначення права на призначення та виплату грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам та встановленим обставинам справи, виходить з таких мотивів.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Пунктом 7-1 "Прикінцевих положень" Закону № 1058-IV передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати (далі - Порядок № 1191).

Вказаний Порядок визначає умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV.

Відповідно до п. 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону № 1788-ХІІ, що передбачені, зокрема, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909.

Згідно з п. 5 Порядку № 1191 грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01.10.2011 призначається пенсія за віком відповідно до Закону № 1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону № 1788-ХІІ, і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Пунктами 6, 7 Порядку № 1191 передбачено, що для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно зі статтями 27 і 28 Закону № 1058-IV станом на день її призначення.

Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Згідно з п."е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію за вислугу років мають: працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до розділу 2 "Охорона здоров`я" Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі - Перелік № 909), право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, провізори, фармацевти (незалежно від найменування посад) та лаборанти - аптек, аптечних кіосків, аптечних магазинів, контрольно-аналітичних лабораторій.

Судом встановлено, що відповідач відмовляється зарахувати до спеціального стажу роботу позивачки на посаді фармацевта аптечного кіоску ТОВ "Гайсин-Вітас" в період з 27.09.1997 до 30.06.2007 та на посаді фармацевта аптечного закладу ФОП ОСОБА_2 в період з 02.07.2008 до 05.06.2019, оскільки вказані організації не відносяться до державної або комунальної форм власності, що, на думку відповідача, є обов`язковою умовою при визначенні права особи на отримання спірної грошової допомоги.

Однак суд з такими доводами відповідача не погоджується.

Так, відповідно до ст.ст. 3, 16 Закону України "Основи законодавства України про охорону здоров`я" від 19 листопада 1992 року № 2801-ХІІ закладом охорони здоров`я є юридична особа будь-якої форми власності та організаційно-правової форми або її відокремлений підрозділ, основним завданням яких є забезпечення медичного обслуговування населення. Безпосередню охорону здоров`я населення забезпечують санітарно-профілактичні, лікувально-профілактичні, фізкультурно-оздоровчі, санаторно-курортні, аптечні, науково-медичні та інші заклади охорони здоров`я. Заклади охорони здоров`я створюються підприємствами, установами, організаціями з різними формами власності, а також приватними особами при наявності необхідної матеріально-технічної бази і кваліфікованих працівників.

При цьому за змістом положень статті 16 вказаного Закону до закладів охорони здоров`я відносяться також аптечні заклади.

Крім того, наказом Міністерства охорони здоров`я № 385 від 28.10.2002 затверджено Переліків закладів охорони здоров`я. Згідно з пунктом 3 цього Переліку до фармацевтичних (аптечних) закладів відносяться аптека, аптечна база (склад), база (склад) медичної техніки, база спеціального медичного постачання (центральна, республіканська, обласна), контрольно-аналітична лабораторія, лабораторія з аналізу якості лікарських засобів, магазин (медичної техніки, медичної оптики).

Отже, наведені вище правові норми вказують на те, що фармацевти аптек, аптечних кіосків, аптечних магазинів тощо, незалежно від найменування посади, по-перше, вважаються працівниками закладів охорони здоров`я і, по-друге, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за вислугу років.

При цьому суд наголошує на тому, що в силу приписів Примітки 2 до Переліку № 909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах, передбачених цим переліком, дає право на пенсію за вислугу років, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

На думку відповідача, положення вказаного Переліку № 909 стосуються права особи на пенсію за вислугу років, а тому вони не можуть застосовуватись до спірних правовідносин щодо виплати грошової допомоги, передбаченої пунктом 7-1 "Прикінцевих положень" Закону № 1058-IV.

Проте вказані доводи суд вважає помилковими, адже право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується саме з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах.

Так, у пункті "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ визначено право на пенсію за вислугу років, зокрема працівників охорони здоров`я, при наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, законодавець уповноважив Кабінет Міністрів України визначати перелік робіт, посад у закладах й установах охорони здоров`я, виконання яких зараховується до спеціального стажу, необхідного для набуття права на призначання пенсії за вислугу років за пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-XII.

Перелік таких закладів і установ охорони здоров`я затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, тобто Переліком № 909.

Водночас вказаний перелік до посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, відносить зокрема посади фармацевтів (незалежно від найменування посад) аптек, аптечних кіосків, аптечних магазинів, незалежно від форми власності або відомчої належності закладів і установ.

Таким чином, оскільки позивачка працювала фармацевтом в аптечних закладах, які входить до закладів охорони здоров`я, передбачених Переліком № 909, суд доходить висновку, що позивачка має право на зарахування відповідного стажу роботи до спеціального, який дає право на пенсію за вислугу років, а відтак і на врахування цього стажу при вирішенні питання про виплату спірної грошової допомоги.

При цьому суд опосередковано керується висновками Великої Палати Верховного Суду, наданими у постанові від 29.08.2018 у справі № 492/446/15-а, згідно з якими до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, зараховується робота на посадах фармацевтів в аптечних кіосках, належних фізичним особам-підприємцям, незалежно від проходження державної акредитації.

Вирішуючи справу, суд також враховує, що спір між сторонами фактично виник через існування певних правових "прогалин" у чинному національному законодавстві. Разом з тим, ця обставина не може бути перешкодою для реалізації особою своїх прав.

Так, відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини та громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються й не можуть бути скасовані. Під час прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту й обсягу наявних прав і свобод.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ч. 3 ст. 46 Основного Закону).

Конституційний Суд України у п. 3.4 Рішення від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов`язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).

Конституційне та законодавче регулювання захисту прав і свобод людини узгоджується із міжнародно-правовими актами, а саме Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію і практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" ЄСПЛ зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З огляду на викладене наявність у національному законодавстві правових "прогалин", зокрема певна невідповідність одних правових норм іншим, що регулюють однакові питання, не може бути приводом для відмови у захисті прав та законних інтересів особи у сфері пенсійного забезпечення.

Відтак суд доходить висновку про наявність у позивачки права на отримання грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону № 1058-ІV, оскільки судом встановлено, що позивачка на день досягнення пенсійного віку працювала в закладах охорони здоров`я, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "е" ст. 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", має необхідний страховий стаж на таких посадах, вийшла на пенсію за віком з відповідної посади та до моменту виходу на пенсію не отримувала будь-якого іншого виду пенсії.

При цьому суд зауважує, що право на отримання такої грошової допомоги не залежить та не пов`язується із призначенням саме пенсії за вислугу років, а є окремим правовим механізмом відповідної соціальної виплати, який також може реалізовуватись при призначенні пенсії за віком (див. постанову Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 127/9277/17).

Отже, відмова відповідача у виплаті позивачці спірної грошової допомоги визнається судом протиправною.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 20.02.2019 у справі № 462/5636/16-а та від 19.03.2019 у справі № 466/5637/17.

В цьому контексті суд насамперед зазначає, що вказані справи стосуються нарахування та виплати грошової допомоги викладачам музичних шкіл в системі позашкільних навчальних закладів. Тобто предмет спору та характер спірних правовідносин у цих справах є відмінним від справи, що розглядається.

Незважаючи на це, суд акцентує увагу на тому, що при вирішенні вказаних справ Верховний Суд застосував положення Переліку № 909 та дійшов висновку, що цим переліком визначаються посади, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років та, відповідно, на грошову допомогу у розмірі десяти місячних пенсій.

До того ж Верховний Суд витлумачив наявну у законодавстві прогалину з питань можливості віднесення до вказаного переліку посади викладача позашкільного закладу освіти саме на користь особи, визнавши за такою особою право на зарахування відповідного стажу до пільгового в розумінні п. "е" ст. 55 Закону № 1788-XII. Відтак Верховний Суд підтримав рішення судів нижчих інстанцій, ухвалені не на користь пенсійного органу.

Враховуючи наведене суд доходить висновку, що судова практика, на яку посилається відповідач, не підтверджує правомірності його відмови у виплаті позивачці спірної грошової допомоги, а навпаки.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що відповідач не довів правомірності своїх дій щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачці спірної грошової допомоги, а його заперечення не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та засадах верховенства права. Тому заявлений позов належить задовольнити. При цьому суд враховує, що спір між сторонами виник саме у зв`язку з відмовою у нарахуванні та виплаті позивачці грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Тому належним і ефективним способом захисту порушених прав позивачки суд вважає рішення про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у виплаті такої грошової допомоги з одночасним покладенням на відповідача обов`язку здійснити позивачці виплату спірної допомоги в розмірі десяти місячних пенсій за віком станом на день призначення їй пенсії за віком.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати позивачки на сплату судового збору в розмірі 768,00 грн належить стягнути на її користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 72, 77, 90, 139, 242, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області відповідно до пункту 7-1 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" здійснити ОСОБА_1 виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій за віком станом на день її призначення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 768,00 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

1) позивачка: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 );

2) відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області (, місцезнаходження: вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21100).

Рішення суду складено та підписано суддею 25.11.2019.

Суддя Сало Павло Ігорович Ігорович