Справа № 460/1244/19
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9648/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Кухтея Р. В., Іщук Л. П.,

за участю секретаря судового засідання - Джули В. М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року у справі № 460/1244/19 (головуючий суддя - Комшелюк Т. О., м. Рівне) за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 22.02.2019 №0-1701, №0-1701, №-1701.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначає, що у його власності перебувають будівлі, цех по виготовленню меблів та 2 цехи по складанню меблів, які в розумінні податкового законодавства є будівлями промисловості та які згідно з пп. "є" пп.266.2.2 п.266.1 ст.266 ПК України не підпадають під об`єкт оподаткування. Вважає, що у позивача не виник у 2018 році обов`язок по сплаті податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки. Відтак, оспорювані рішення винесені контролюючим органом з порушенням норм чинного податкового законодавства України, а тому підлягають скасуванню.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року у справі № 460/1244/19, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору та неправильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права. Крім цього, зазначає, що належні йому об`єкти нерухомості відносяться до будівель промисловості, а отже, вони не є об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, в силу припису пп. "є" пп.266.2.2 п.266.1 ст.266 ПК України. Також, судом першої інстанції не досліджено факту безпідставного нарахування податкового грошового зобов`язання по будівлі складу №3 за адресою: АДРЕСА_1 , яку було відчужено, що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.04.2018 №386, однак контролюючий орган здійснив нарахування податкового зобов`язання за весь 2018 рік.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 24.12.1996, перебуває на обліку в органах доходів і зборів як платник єдиного податку 2 групи та здійснює діяльність за КВЕД 31.09 - виробництво інших меблів (а.с.25-29).

ОСОБА_1 є власником цеху по виготовленню меблів та 2 цехів по складанню меблів, які розташовані по АДРЕСА_1 (а. с. 12-24).

22.02.2019 ГУ ДФС у Рівненській області, на підставі пп.54.3.3 п.54.3 ст.54 та відповідно до пп.266.7.2 п.266.7 ст.266 ПК України, було сформовано та надіслано ОСОБА_1 податкові повідомлення рішення форми "Ф": № 0-1701, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік на суму 15014,86грн (а.с.8); №0-1701, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік на суму 13732,29грн (а.с.9); № -1701, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік на суму 31982,43грн (а.с.10).

Не погоджуючись з прийнятими Головним управлінням ДФС у Рівненській області податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного позову, суд першої інстанції мотивував це тим, що об`єкти нерухомості, які на праві власності належать позивачу, навіть за наявності у нього статусу фізичної особи-підприємця не підпадає під дію пункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України. Цим пунктом не охоплюється нерухомість, яка використовується фізичною особою-підприємцем у власній господарській діяльності.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції не погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Підпунктом "є" 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно до вимог пп. 14.1.1291 п. 14.1 статті 14 ПК України у нежитловій нерухомості виділяють, зокрема будівлі офісні (будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей), будівлі промислові та склади.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро- фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) "Будівлі промислові та склади" належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) "Резервуари, силоси та склади" належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Наявними у матеріалах справи доказами, а саме витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно, технічними паспортами та витягами з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, які розташовані за адресою: Рівненська область, м.Березне, вул.Зірненська, 24, підтверджується, що дані будівлі віднесені до будівель промисловості, а отже, не є об`єктом оподаткування.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постановах від 31.01.2018 у справі №822/2624/16 (№К/9901/1438/17), від 15.05.2018 у справі №803/1431/17 (№К/9901/36500/18), від 01.08.2018 року у справі №810/1349/17 (№К/9901/42035/18).

Відносно доводів щодо не поширення на апелянта положень п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України у зв`язку з тим, що відповідач вважає, що положення зазначеного пункту поширюються виключно на промислові підприємства, то апеляційний суд зазначені доводи вважає безпідставними враховуючи наступне.

Як встановлено підчас розгляду справи та підтверджено належними доказами, апелянт використовує вказані об`єкти нерухомого майна у своїй підприємницькій діяльності з виробництва власної продукції. Відтак, зазначені будівлі використовуються апелянтом за їх цільовим призначенням у виробничих цілях.

Відповідно до ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Статтею 1 Першого протоколу названої Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського Суду, дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі "Вілліс проти Сполученого Королівства" (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV, ).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі "Ван Раалте проти Нідерландів" (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I).

Досліджуючи питання щодо того чи може бути виправданою різниця у поводженні та застосуванні положень п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України стосовно юридичної та фізичної особи-суб`єктів підприємницької діяльності, колегією суддів встановлено, що відповідач, як орган влади не надав ніякого обґрунтування позбавлення апелянта, як суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи права на застосування названих положень щодо не оподаткування об`єктів нерухомого майна промислового призначення, якій він безпосередньо використовує у власній підприємницькій діяльності за їх цільовим призначення. Будь-яких об`єктивних причин для виправдання відмінності у ставленні та застосуванні вказаної норми в залежності від організаційно правової форми ведення господарської діяльності, під час провадження в суді апеляційної інстанції не виявлено та не зазначено жодним органом державної влади.

Аналіз практики ЄСПЛ показує, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Передбачуваність законом в якості підстави недопущення перевищення державами меж свободи розсуду включає в себе певні умови правомірності втручання у здійснення прав і свобод, гарантованих Конвенцією. До критерію "передбачуваність законом" ("відповідності закону") належать, перш за все, будь-які положення, які не суперечать конвенційним правам, які повинні мати достатній рівень контролю над відповідною особою, яка приймає рішення. Це робиться з метою уникнення здійснення одностороннього самоуправління.

Водночас, на практиці ЄСПЛ у справах "Стретч проти Сполученого Королівства", "Рисовський проти України", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Спорронг та Льонротт проти Швеції", "Беєлер проти Італії", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" були розроблені певні критерії для визначення того, чи було позбавлення права власності пов`язане з інтересами суспільства, а зокрема: 1) позбавлення права власності має обов`язково переслідувати громадський інтерес; 2) цей захід має бути пропорційний поставленим цілям; 3) позбавлення права власності має бути на підставі та в межах чинного законодавства відповідної держави.

Так, у Рішенні Європейського Суду по справі "АМАНН ПРОТИ ШВЕЙЦАРІЇ"

від 16 лютого 2000 року якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.

Жодна норма не може вважатися „законом", якщо вона не сформульована з точністю, достатньою для того, щоб надати змогу громадянинові регулювати свою поведінку: він має бути спроможним - якщо потрібно, після відповідної консультації - передбачити такою мірою, наскільки це є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть випливати з його дій. Ці наслідки не повинні бути передбачуваними з абсолютною певністю. У той час, як певність у праві є вельми бажаною, вона може спричиняти надмірну жорсткість, а право має йти в ногу з обставинами, що змінюються. Відповідно до цього більшість законів з необхідністю укладаються в термінах, які більшою чи меншою мірою є нечіткими, а їхнє тлумачення і застосування є питаннями практики [Рішення Європейського суду "Фельдек проти Словаччини" від 12.07.2001року].

Положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування [рішення Європейського суду по справі Свято- Михайлівської парафії проти України від 14.06.2007року].

Дослідивши зміст пункту "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, колегією суддів встановлено, що названий пункт визначає виключно питання щодо переліку об`єктів нерухомого майна, які не підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно. При цьому, зазначений пункт не визначає переліку осіб на яких він поширюється або не поширюється.

Окрім того, по тексту обумовленої норми перелік об`єктів нерухомого майна, які не підлягають оподаткуванню податком на нерухоме майно наведено за допомогою розділового знаку "кома", у кінцевому переліку яких зазначено такий об`єкт, як: "складські приміщення промислових підприємств".

Наявність словосполучення "промислових підприємств" у назві такого об`єкта, як "складські приміщення" відповідач відносить до всіх без винятку об`єктів перелічених у пункті "є" 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Апелянт у свою чергу вважає, що дане словосполучення "промислових підприємств" у назві такого об`єкта, як складські приміщення не відноситься до решти об`єктів перелічених у зазначеному пункті.

Таким чином колегія суддів констатує, що має місце різне тлумачення однієї і тієї ж норми права, що вказує на недотримання, визначеного Європейським судом критерію, щодо чіткості та передбачуваності у застосуванні обумовленої норми права, що дає припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків. Як наслідок порушення названого критерію порушується основоположний принцип щодо недопущення перевищення державними органами меж свободи розсуду, що правомірності втручання у здійснення прав і свобод людини.

Відповідно до пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України, якщо норма закону припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, то діє презумпція правомірності рішень платника податку.

Отже, наведені обставини справи та положення законодавства, свідчать про наявність правової підстави для застосування до переліку об`єктів нерухомого майна, якими володіє апелянт п. "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на вказані обставини, а тому дійшов помилкового висновку щодо правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а відтак враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що податкові повідомлення-рішення форми «Ф» № 0-1701, № 0-1701, №0-1701 від 22.02.2019 є неправомірними та підлягають безсумнівному скасуванню.

Відносно доводів податкового органу, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 22.02.2019 року №0-1701 є скасованим (відкликаним), оскільки ним було здійснено перерахунок сум податку та вручено нове податкове повідомлення-рішення №0-1701 від 14.05.2019 року, яким здійснено нарахування податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за фактичний час використання нерухомого майна, а саме: 3 місяці, слід зазначити, що такі не заслуговують на увагу колегії суддів через те, що у матеріалах справи відсутні та контролюючим органом не надано жодних доказів прийняття нового податкового повідомлення-рішення контролюючим органом, а наявний у матеріалах справи корінець податкового повідомлення-рішення №0-1701 від 14.05.2019 не є належним доказом його прийняття.

За пунктами 3, 4 ч.1 ст.317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

В підсумку, такі обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про задоволення позову з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 229, 241, 243, 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 317, 321, 322, ст.325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 липня 2019 року у справі № 460/1244/19 - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області форми «Ф» № 0-1701, № 0-1701, № 0-1701 від 22.02.2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
Л. П. Іщук
Повне судове рішення складено 25 листопада 2019 року