Справа № 360/4369/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 року справа №360/4369/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., Сухарька М.Г., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ» на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року (головуючий суддя І інстанції Петросян К.Є.), складене в повному обсязі 24 жовтня 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області, у справі № 360/4369/19 за позовом Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ» до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

04 жовтня 2019 року Приватне акціонерне товариство «Сєверодонецьке об`єднання АЗОТ» звернулось до суду з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сидоренко Р.Г. від 16.09.2019 року ВП № 60053945 (а.с. 4-7).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 102-105).

Не погодившись із судовим рішенням, Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об`єднання АЗОТ» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянтом зазначено, що в постанові про повернення виконавчого документа від 06.09.2019 у ВП 57209719 не вказано результат виконання, відтак можна стверджувати, що державним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду, відтак у державного виконавця були відсутні підстави для стягнення виконавчого збору у тому розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові від 16.09.2019 року, оскільки виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми .

Апелянтом зазначено, що у разі стягнення виконавчого збору відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» без реального стягнення суми боргу з боржника,створюються умови для стягнення подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

При цьому, дії державного виконавця, які проводились у виконавчому провадженні (накладення арешту на кошти та майно) по своїй суті не є підставою для стягнення виконавчого збору.

Вважає, що відкриття виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору на підставі власної постанови про стягнення виконавчого збору у іншому виконавчому провадженні є порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з порушенням строку пред`явлення виконавчого документу (сплинув 14.12.2018 року) (а.с. 114-116).

Представники сторін в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

21 листопада 2019 року від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу разом із клопотання про розгляд справи за його відсутності.

25 листопада 2019 року від представника позивача/апелянта до канцелярії суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з знаходженням представника товариства у господарському суді, яке суд апеляційної інстанції не вважає за необхідне задовольняти, оскільки, по-перше: матеріали справи містять всі необхідні документи для розгляду справи, явка представника не визнавалась обов`язковою, по-друге, розгляд справи вже був відкладений за клопотанням позивача з 13.11.2019 року на 25.11.2019 року, тобто товариству було надано додатковий час прийняття для участі у розгляді справи.

Відповідно до ч.3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень зазначеної статті, не перешкоджає розгляду справи у судах апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» є юридичною особою, , місцезнаходження: Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Пивоварова, буд. 5, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.90-94).

14.09.2018 заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57209719 з примусового виконання наказу від 11.04.2018 №913/377/17, виданого Господарським судом Луганської області про стягнення з ПРАТ «Сєвєродонецьке об`єднання Азот» на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 9956626 доларів 64 центи США, судового збору в сумі 240000,00 грн., в п.3 якої тягнуто з боржника виконавчий збір в розмірі 995662.65 долари США(а.с.8).

Одночасно, 14.09.2018 заступником начальника Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України винесено відокремлену постанову ВП №57209719 про стягнення з боржника ПРАТ «Сєверодонецьке об`єднання Азот» виконавчого збору у розмірі 995662,65 доларів США та 24000 грн., відповідно до п.3 якої постанова про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом та набирає чинності з моменту її винесення. Строк пред`явлення до виконання три місяці. (а.с.9).

06.09.2019 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП № 57209719 на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із надходженням заяви голови правління ПАТ «Промінвестбанк» Рожок А.В. від 14.08.2019 № 09-2-2/83 про повернення без виконання виконавчого документа (а.с.10).

16.09.2019 головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60053945 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 57209719, виданої 14.09.2018 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення з ПРАТ «Сєверодонецьке об`єднання Азот» на користь держави виконавчого збору в сумі 995662,65 доларів США та 24000 грн. (а.с.11).

Спірним питанням даної справи є правомірність дій відповідача щодо прийняття постанови від 16.09.2019 ВП №60053945 про відкриття виконавчого провадження.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до висновку, що постанова про відкриття виконавчого провадження № 60053945 від 16.09.2019 щодо стягнення виконавчого збору винесена у відповідності до вимог Закону № 1404 за наслідками завершення виконавчого провадження зі стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом в межах виконавчого провадження № 57209719 від 14.09.2018, при цьому строки пред`явлення даного виконавчого документа до виконання не є пропущеними.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІ (далі Закон № 1404- VІІ).

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, яким державний виконавець керується при примусовому виконанні рішень суду та інших органів (посадових осіб).

Відповідно до ст.1 Закону № 1404-VІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 6 Закону № 1404-VІІ встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Нормами статті 22 визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки:

1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців;

2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до вимог статті 27 Закону № 1404-VІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів(частина друга статті 27 із змінами, внесеними згідно із Законом України від 03.07.2018 р. N 2475-VIII).

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Розмір фактично стягнутого з боржника виконавчого збору державний виконавець зазначає у виконавчому документі.

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові.

У разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

У разі виконання рішення, за яким закінчився строк для його самостійного виконання, але судом встановлено відстрочку чи розстрочку виконання рішення, виконавчий збір стягується в порядку, встановленому цим Законом, шляхом виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження.

Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.

Відповідно до статті 12 Закону № 1404-VІІ встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі:

1) пред`явлення виконавчого документа до виконання;

2) надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Згідно зі статтею 40 Закону № 1404-VІІ у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» від 02.04.2012 №512/5 затверджено відповідно Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі Інструкція № 512/5).

Відповідно до пункту 8 Розділу ІІІ Інструкції № 512/5 стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Про стягнення з боржника виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.

Виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) реєструється в автоматизованій системі виконавчого провадження як виконавчий документ та підлягає виконанню в порядку, передбаченому Законом та цією Інструкцією.

Державний виконавець зобов`язаний відкрити виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, виконавчим документом є постанова про стягнення виконавчого збору в межах виконавчого провадження №57209719, яке перебувало з 14.09.2018 на виконанні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Постанова про стягнення виконавчого збору винесена також 14.09.2018.

З аналізу вищевикладених норм вбачається, що згідно з пунктом 4 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні( п.6 ст.27 Закону № 1404).

Водночас, згідно з частиною четвертою пункту 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Постанова про стягнення виконавчого збору перебувала на виконанні відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в межах виконавчого провадження №57209719 та в подальшому 06.09.2019 виконавче провадження №57209719 було завершено шляхом повернення виконавчого документу стягувачу на виконання пункту 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а постанова про стягнення виконавчого збору від 14.09.2018 за рамках зазначеного виконавчого провадження залишилась невиконаною.

Відтак, спірна постанова про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з позивача виконавчого збору (ВП №60053945 від 16.09.2019) винесена у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» за наслідками завершення виконавчого провадження зі стягнення боргу в межах виконавчого провадження №57209719 та в рамках тримісячного строку пред`явлення виконавчого документу до виконання, тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають, що спростовує доводи апелянта щодо пропуску строку пред`явлення до виконання постанови.

При цьому, суд апеляційної інстанції бере до уваги висновки Верховного Суду у справі № 821/1109/17 які є тотожними з даними правовідносинами.

Суд не приймає до уваги посилання апелянта на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постановах від 19.06.2019 р. по справі № 824/172/18-а, від 28.02.2019 р. по справі № 819/1116/17, від 21.11.2018 р. по справі № 922/5723/14 з огляду на те ,що зазначена правова позиція стосується правовідносин, які виникли до набрання чинності змін в ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України від 03.07.2018 р. N 2475-VIII.

Суд звертає увагу апелянт, що виконавче провадження у даній справі було розпочато на підставі змін в ст..27 Закону № 1404-V111 у зазначеній редакції, тому законом не вимагається стягнення виконавчого збору відповідно до фактично стягнутої суми.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в справі «Золотас проти Греції» стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, заява № 66610/09). Подібний висновок викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, заява № 49429/99).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апелянту надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 271, 287, 272, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сєверодонецьке об`єднання АЗОТ» - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 360/4369/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення проголошено 25 листопада 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

Г.М. Міронова

М.Г. Сухарьок