Справа № 640/7325/19
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 листопада 2019 року № 640/7325/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом до ОСОБА_1 Міністерства внутрішніх справ України
провизнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - Позивач або ОСОБА_1 ) з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі також - Відповідач 1 або МВС України), Національної поліції України (далі також - Відповідач 2 або НП України), в якому просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України № 251 о/с від 02.04.2019 «По особовому складу» про звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 (М-105278), заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Міністерства внутрішніх справ України, з 02 квітня 2019 року відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів - у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі).

2. Поновити ОСОБА_1 на службі в Міністерстві внутрішніх справ України на посаді заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України з 03 квітня 2019 року.

3. Зобов`язати Національну поліцію України прийняти на службу до поліції шляхом видання наказу про призначення за його згодою - підполковника міліції ОСОБА_1 (М-105278), заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України, відповідно до приписів пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», на посаду, відповідно кваліфікації, спеціалізації, освіти, досвіду роботи на керівних посадах у сфері протидії кіберзлочинності, з врахуванням вільного володіння англійською мовою та знанням в галузі технологій, яка відповідає посаді заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

4. Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середнє грошове утримання за час вимушеного прогулу з дня звільнення визначеного наказом Міністерства внутрішніх справ України № 251 о/с «По особовому складу» від 02.04.2019 по час поновлення на посаді.

5. Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 середнє грошове утримання за весь час затримки по день фактичного розрахунку, відповідно до приписів статті 117 Кодексу законів про працю України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскільки внаслідок протиправних дій Міністерства внутрішніх справ України Позивач у період часу з 07.08.2015 по 06.11.2015 був позбавлений об`єктивної можливості подати рапорт про його переведення з органів внутрішніх справ до Національної поліції України, то таке порушене право підлягає безумовному відновленню шляхом поновлення його на роботі та прийняття на службу до поліції.

Представник Відповідача 1 у відзиві на адміністративний позов наголосив на безпідставності та необґрунтованості заявлених вимог, натомість вказавши, що Відповідач 1 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Також зазначив, що судові рішення про поновлення Позивача на посаді виконані Відповідачем 1 у повному обсязі. Разом з тим, задоволення вимог Позивача у вказаний ним спосіб призведе до порушення норм діючого законодавства, оскільки на даний час у МВС України скорочені всі посади атестованих працівників та введено посади державних службовців та цивільного персоналу, призначення на які не може бути здійснено автоматично, оскільки передбачає дотримання відповідної процедури. Одночасно зауважив, що працевлаштування працівників до органів поліції не входить до повноважень та компетенції МВС України.

Представник Відповідача 2 у відзиві на адміністративний позов наголосив на його безпідставності та необґрунтованості, натомість вказавши, що Відповідач 2 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Також зазначив, що прийняття Позивача відповідно до приписів пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» на службу до НП України є неможливим, оскільки, окрім іншого, вказана норма вичерпала свою дію (з 07.11.2015 прийняття на службу в поліцію відбувається виключно за результатами конкурсу), у тому числі зважаючи на те, що у відповідний період Позивач не був діючим працівником міліції.

Разом з тим, ухвалою суду від 29.08.2019 у справі № 640/7325/19 роз`єднано позовні вимоги шляхом виділення в окреме провадження позовної вимоги до Національної поліції України.

Керуючись частиною третьою статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши у порядку письмового провадження подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з даними трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 15.08.1996 по 06.02.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ.

Наказом МВС України від 06.02.2015 № 193 о/с «По особовому складу» підполковника міліції ОСОБА_1 , заступника начальника Управління боротьби з кіберзлочинністю - начальника організаційно-аналітичного відділу, з 06 лютого 2015 року було звільнено в запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів).

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2015 у справі № 826/3425/15 за позовом ОСОБА_1 до МВС України про поновлення на роботі, згаданий наказ МВС України від 06.02.2015 № 193 о/с було визнано протиправним та скасовано; зобов`язано МВС України поновити ОСОБА_1 на відповідній посаді та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу. Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.08.2015 у справі № 826/3425/15 було скасовано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2015 та прийнято нову, якою позовні вимоги були задоволені лише в частині зобов`язання МВС України виплатити грошове забезпечення за час перебування у відпустці та матеріальну допомогу на оздоровлення, в решті позовних вимог - відмовлено. Натомість, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.12.2016 у справі № 826/3425/15 було скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12.08.2015 в частині відмови в задоволенні позову про скасування наказу, поновлення на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та в цій частині залишено в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2015; в решті рішення суду апеляційної інстанції було залишено без змін.

На виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 22.12.2016 та постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2015 у справі № 826/3425/15, наказом МВС України від 31.01.2017 № 81 о/с «По особовому складу» скасовано пункт наказу МВС України від 06.02.2015 № 193 о/с «По особовому складу» у частині звільнення ОСОБА_1 та підполковника міліції ОСОБА_1 (М-105278) поновлено на посаді заступника начальника Управління боротьби з кіберзлочинністю - начальника організаційно-аналітичного відділу, з 07 лютого 2015 року.

Наказом МВС України від 02.02.2017 № 86 о/с «По особовому складу» згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06 листопада 2015 року в запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) підполковника міліції ОСОБА_1 , якого ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.12.2016 та постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2015 у справі № 826/3425/15 поновлено на посаді заступника начальника Управління боротьби з кіберзлочинністю - начальника організаційно-аналітичного відділу.

Разом з тим, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2018 у справі № 826/3641/17 зазначений наказ МВС України від 02.02.2017 № 86 о/с було визнано протиправним та скасовано, а ОСОБА_1 поновлено на службі в МВС України на посаді, відповідно до його кваліфікації, спеціалізації, освіти, досвіду роботи на керівних посадах у сфері протидії кіберзлочинності з врахуванням вільного володіння англійською мовою та знанням в галузі ІТ-технологій, яка відповідає посаді заступника начальника - начальника Організаційно - аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС України.

На виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2018 у справі № 826/3641/17 наказом МВС України від 21.01.2019 № 42 о/с «По особовому складу» поновлено підполковника міліції ОСОБА_1 (М-105278) на посаді заступника начальника Управління боротьби з кіберзлочинністю - начальника організаційно-аналітичного відділу МВС України.

Листом від 24.01.2019 вих. № 972/05/22-2019 «Про наступне вивільнення» МВС України повідомляло Позивача про те, що у штатному розписі МВС України відсутні посади, які можуть бути заміщені особами рядового або начальницького складу ОВС (міліції). Також, вказаним листом Позивача було повідомлено, що після закінчення двомісячного терміну з дати отримання такого повідомлення (попередження про наступне вивільнення через скорочення штатів) він підлягає звільненню з посади заступника начальника Управління боротьби з кіберзлочинністю - начальника організаційно-аналітичного відділу МВС України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів, у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 № 114.

Актом від 01.02.2019, складеним МВС України за участі Позивача, зокрема, останньому доведено до відома та роз`яснено, що у зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ України МВС України перетворилось на цивільне відомство, в якому скорочено усі атестовані посади та станом на 01.02.2019 у структурних підрозділах апарату МВС України відсутні вакантні посади, які заміщуються цивільним персоналом. Також Позивачу було роз`яснено, що вступ на державну службу здійснюється за результатами конкурсу, тож запропонувати призначення на вакантну посаду державного службовця без конкурсу немає правових підстав. Ознайомившись зі вказаним актом від 01.02.2019 Позивач письмово зауважив у ньому на тому, що у присутності членів комісії ним написано рапорт на ім`я Міністра внутрішніх справ щодо звільнення з ОВС у зв`язку з переведенням до НП України.

За результатами розгляду відповідного рапорту, МВС України та НП України повідомили Позивача про те, що оскільки термін подання відповідної заяви про прийняття на службу в поліцію минув, то норми пункту 9 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» до нього не застосовуються.

Листом від 28.02.2019 № 22/1/2-1024 МВС України повідомляло Позивача про необхідність прибути до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності МВС України з оригіналом трудової книжки для внесення відповідного запису про поновлення в органах внутрішніх справ на підставі судового рішення у справі № 826/3641/17.

У подальшому, листом від 09.04.2019 № 22/1/2-1809 МВС України повідомило Позивача про те, що наказом МВС України від 02.04.2019 № 251 о/с його звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів, у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, із 02 квітня 2019 року.

Вважаючи наказ МВС України від 02.04.2019 № 251 о/с протиправним, Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом про його скасування.

Дослідивши та надавши оцінку наявним у матеріалах справи письмовим доказам та поясненням учасників справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож, адміністративний суд, здійснюючи судовий розгляд справи, перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність вищенаведеним закріпленим процесуальним законом критеріям.

Для вирішення спірних правовідносин судом застосовано, зокрема, норми Конституції України, Кодексу законів про працю України (далі також - КЗпП України), Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі також - Закон № 580-VIII), Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі також - Положення), у відповідних редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частин першої, шостої статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, окрім іншого: вільний вибір виду діяльності; правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої статті 32 КЗпП України, переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

У зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці).

При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, згідно положень загального трудового законодавства України, у разі змін в організації виробництва і праці, перепрофілювання, а також скороченні чисельності або штату працівників, у власника або уповноваженого ним органу виникає обов`язок щодо працевлаштування працівників, які підлягають скороченню, зокрема шляхом переведення звільнених працівників на іншу роботу за наявності вакантних посад і згоди працівника, враховуючи положення щодо наявності переважного права на залишення на роботі. При цьому, одночасно з попередженням конкретних працівників і протягом двох наступних місяців роботодавець повинен пропонувати їм всі наявні підходящі за кваліфікацією вакансії. Згоду на переведення на іншу роботу працівник зазвичай підтверджує письмовою заявою про таке переведення, як і відмову від запропонованої йому роботи (або роботодавцем складається акт про відмову).

Разом з тим, 02.07.2015 прийнято Закон України «Про Національну поліцію», який визначив правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, тож Закон № 580-VIII за своєю правовою природою є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі загального законодавства, який, зокрема визначив особливий порядок звільнення у межах спірних правовідносин, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України.

Так, згідно з підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII, цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Враховуючи, що Закон № 580-VIII був опублікований в Голосі України 06.08.2015 № 141-142, тож набрав чинності 07.11.2015, у той час, як пункти, зокрема, 8-11 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII, набрали чинності 07.08.2015.

За приписами пункту 8 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Згідно з пунктами 9, 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Отже, з наведених норм Закону № 580-VIII слідує, що з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; тобто, передбачено особливий порядок попередження про звільнення, відмінний від того, що встановлений КЗпП України. Натомість, Закон № 580-VIII прямо передбачив право вказаних вище осіб, попереджених про можливе майбутнє вивільнення, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Також і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 07.03.2019 у справі №813/1760/17 (провадження №К/9901/4276/18) встановив, що відповідно до наведених приписів законодавства, працівник міліції, посада якого скорочена, може бути прийнятий на службу до поліції, за умови його відповідності вимогам до поліцейських, одним із двох способів: шляхом видання наказу про призначення за його згодою або шляхом проходження конкурсу.

У першому випадку формою волевиявлення особи є надання згоди на призначення на посаду. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, тобто ініціатива керівництва. Згода особи є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком згоди є призначення особи на посаду відповідно до узгодженої пропозиції. Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом згоди на ініціативу керівництва.

Така ініціатива є обов`язковою, оскільки без неї не може бути виявлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі відповідно до підпункту «г» пункту 64 Положення № 114 (через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі).

У другому випадку необхідна ініціатива особи щодо участі в конкурсі. Спосіб виявлення такої ініціативи визначається порядком проведення конкурсу та може мати форму письмової заяви (рапорту).

З наведеного випливає, що лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад і не подала заяви (рапорту) про участь у конкурсі на зайняття певної посади, виникають підстави для застосування пункту 10 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення особи за скороченням штатів.

Разом з тим, як встановлено судом з матеріалів справи, допущене до негайного виконання судове рішення від 16.06.2015 у справі № 826/3425/15, яким Позивача поновлено на відповідній посаді в МВС України, було виконано лише 31.01.2017, тобто після спливу строку дії наведених положень Закону № 580-VIII, що, по-перше, протиправно позбавило Позивача права виявити та реалізувати бажання проходити службу в поліції (подати заяву, рапорт, надати згоду) та, по-друге, призвело в подальшому до незаконного його звільнення наказом МВС України від 02.02.2017 № 86 о/с, що підтверджено судовим рішенням у справі № 826/3641/17.

Одночасно суд вважає, що відповідні обставини позбавили Відповідача 1 права звільняти Позивача зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів за пунктом 10 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII, тож після поновлення Позивача на відповідній посаді на підставі судового рішення, наступне звільнення можливе лише за умови неухильного дотримання норм загального трудового законодавства, зокрема, вищенаведених.

З матеріалів справи дійсно вбачається, що всі посади, які заміщувалися особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ в МВС України були скорочені.

Проте, Верховний Суд України в постанові від 28.10.2014 у справі №21-484а14 сформулював правову позицію, за якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Разом з тим, під час розгляду даної справи судом встановлено, що у визначений законодавством строк та порядку Відповідачем 1 не було запропоновано Позивачу жодної вакантної посади (цивільного найму та державної служби) відповідно до наявної у нього кваліфікації (освіти, досвіду роботи тощо) у переформатованому МВС України, як і не було запропоновано пройти конкурсну процедуру на вакантні посади державної служби, які б відповідали кваліфікації Позивача.

Також, Відповідачем 1 не доведено, що Позивач відмовився від проходження служби в поліції (навпаки є докази, що він виявляв бажання проходити службу в органах поліції) та/або відмовився від проходження конкурсу по заміщенню вакантних посад у МВС України, запропонованих відповідно до його кваліфікації. Окрім того, Відповідачем 1 не доведено наявності обставин неможливості подальшого використання Позивача на службі.

Більше того, в силу тривалого неодноразового судового процесу щодо оскарження незаконного звільнення, Позивачу не пропонувалася нова посада, він не відмовлявся від запропонованої посади, а також не міг пройти конкурс на посади, що заміщуються поліцейськими у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Відтак, незрозумілими є причина та підстава, з яких Позивача було звільнено з роботи саме за скороченням штату у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд приходить до висновку про незаконність звільнення Позивача з органів внутрішніх справ МВС України, відповідно, про протиправність спірного наказу № 251 о/с від 02.04.2019 та необхідність його скасування.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, враховуючи встановлення судом факту незаконного звільнення Позивача зі займаної до такого звільнення посади, він підлягає поновленню на такій посаді з 03.04.2019 (наступного дня після незаконного звільнення).

Також, виходячи з наведених норм та встановлених обставин, Позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.04.2019 по день ухвалення судового рішення, розрахованого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Разом з тим, вимога Позивача про стягнення з Відповідача 1 середнього грошового утримання за весь час затримки по день фактичного розрахунку, відповідно до приписів статті 117 Кодексу законів про працю України задоволенню не підлягає, оскільки предметом даного судового розгляду не було встановлення обставин невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, за правилами, встановленими статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України, проаналізувавши матеріали справи та надані учасниками докази і пояснення, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У свою чергу, Відповідач 1 належним чином не виконав обов`язок щодо доказування з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 5, 6, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України № 251 о/с від 02.04.2019 «По особовому складу» про звільнення підполковника міліції ОСОБА_1 (М-105278), заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Міністерства внутрішніх справ України, з 02 квітня 2019 року відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів - у зв`язку з відсутністю можливості подальшого використання на службі).

3. Поновити ОСОБА_1 на службі в Міністерстві внутрішніх справ України на посаді заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України з 03 квітня 2019 року.

4. Стягнути з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 грошове утримання за час вимушеного прогулу з 03.04.2019 по день ухвалення судового рішення.

5. В решті вимог - відмовити.

6. Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника - начальника організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю Міністерства внутрішніх справ України та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович