Справа № 240/2242/19
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 листопада 2019 року
Київ
справа №240/2242/19
касаційне провадження №К/9901/32051/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув матеріали касаційної скарги Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07.06.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2019 у справі №240/2242/19 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання незаконними та скасування рішень,
В С Т А Н О В И В:
Військова частина НОМЕР_1 у березні 2019 року звернулася до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання незаконними та скасування рішень про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 08.11.2018 №, яким застосовано штраф у сумі 41015,69грн. за період з 21.10.2016 до 25.10.2016 та нараховано пеню у сумі 209,69грн., а всього у сумі 41225,38грн., №, яким застосовано штраф у сумі 20995,18грн. за період з 21.02.2018 до 30.10.2018 та нараховано пеню у сумі 665,17грн., а всього у сумі 21660,35грн.
Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 07.06.2019 позовні вимоги залишив без задоволення.
Сьомий апеляційний адміністративний суд постановою від 02.10.2019 рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07.06.2019 залишив без змін.
Військова частина НОМЕР_1 15.11.2019 звернулася до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07.06.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2019, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права та процесуального права.
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження за зазначеною касаційною скаргою суд виходить з такого.
Згідно з частиною першою статті 13 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), №40160/12) вказав на обмеженість доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (див. «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, п. 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (див. згадане вище рішення у справі ««Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», п. 45; згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 37; та «Козліца проти Хорватії»(Kozlica v. Croatia), № 29182/03, п. 32, від 2 листопада 2006 року; див. також «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia), № 18499/08, п. 29, від 7 липня 2015 року). 83.
Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості (див. згадане вище рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», п. 36; згадане вище рішення у справі «Козліца проти Хорватії», п. 33; згадане вище рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», п. 34, «Добріч проти Сербії» (Dobriж «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA) РІШЕННЯ 35 v. Serbia), №№ 2611/07 та 15276/07, п. 54, від 21 червня 2011 року; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanoviж v. Serbia), 32299/08, п. 48, від 2 жовтня 2012 року). 84.
При цьому, саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», п. 54).
Також Європейський суд з прав людини постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви №26293/18 від 09.10.2018 у справі "Азюковська проти України" (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
Європейський суд у вказаному рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалось судами нижчих інстанцій.
Отже, за прецедентною практикою Європейського суду з прав людини обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Частиною шостою статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності.
Такий перелік не є вичерпним.
Зі змісту пункту 10 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України можна зробити висновок про те, що суд має право віднести до категорії справ незначної складності справу, яка не передбачена у вищезазначеному переліку, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, а також через складність та інші обставини.
Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.
Системний аналіз вищезазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмету доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, а також крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.
З матеріалів касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що предметом позову у справі №240/2242/19 є вимоги про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску від 08.11.2018 №, яким застосовано штраф у сумі 41015,69грн. за період з 21.10.2016 до 25.10.2016 та нараховано пеню у сумі 209,69грн., а всього у сумі 41225,38грн., №, яким застосовано штраф у сумі 20995,18грн. за період з 21.02.2018 до 30.10.2018 та нараховано пеню у сумі 665,17грн., а всього у сумі 21660,35грн.
Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з наступного.
Судами встановлено, що відповідно до даних інтегрованої картки платника податку за період з 21.02.2018 по 30.10.2018 сплата позивачем єдиного соціального внеску за січень - травень та липень - вересень 2018 року відбулася з порушенням строків, визначених Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що визнав сам позивач. Доказів у спростування відображених у картці позивача обставин здійснення платежів з єдиного соціального внеску не надав. Суми єдиного соціального внеску позивач визначав самостійно у поданих ним звітах, що не заперечувалось представником позивача.
Бердичівське управління Головного управління ДФС у Житомирській області за результатами звернень позивача про помилково подані ним звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за період з 21.02.2018 по 30.10.2018 повідомило, що у разі самостійного визначення платником бази нарахування єдиного внеску, сплата єдиного внеску здійснюється на загальних підставах, тому вважати звіт недійсним підстав немає.
Суди дійшли висновку, що твердження позивача про його очікування щодо здійснення відповідачем коригування помилково вказаних позивачем сум у звітах є безпідставним, оскільки таких повноважень не передбачено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» і таке самостійне коригування було б незаконним втручанням відповідача у звітування позивача. Позивач такого коригування теж не здійснював, а тому дотримання строків сплати єдиного соціаного внеску правомірно визначалось відповідачем відповідно до даних, самостійно визначених позивачем у поданих ним звітах.
Доводи позивача щодо недостатності коштів для сплати єдиного внеску через недофінансування Військової частини та посилання на ту обставину, що остання є бюджетною установою і фінансується лише за рахунок коштів державного бюджету, суди оцінили критично, оскільки Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не передбачено жодних виключень щодо застосування відповідальності до платників єдиного соціального внеску за неналежне виконання обов`язку зі сплати відповідних платежів.
Випадків, які б виключали можливість застосування положень пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, не вбачається. У касаційній скарзі таких застережень не міститься.
Отже, постанова Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2019, ухвалена за результатами апеляційного перегляду рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07.06.2019 у справі щодо визнання незаконними та скасування рішень, не підлягає касаційному оскарженню.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного оскарження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження.
Керуючись пунктом 2 частини п`ятої статті 328, пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В :
1. Відмовити Військовій частині НОМЕР_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 07.06.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 02.10.2019 у справі №240/2242/19 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання незаконними та скасування рішень.
2. Направити копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду Т.М.Шипуліна Л.І.Бившева В.В.Хохуляк