Справа № 420/5426/19
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2019-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/5426/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2019 року Одеський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Левчук О.А., розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та просить суд визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2018 року по 26.07.2019 року; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2018 року по 26.07.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2019 року по справі № 815/3182/18 Військова частина НОМЕР_1 26.07.2019 року здійснила нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2016 року по 28.02.2018 року. Проте, Військова частина НОМЕР_1 не нарахувала та не виплатила середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2018 року по 26.07.2019 року відповідно до ст. 117 КЗпП України. При цьому, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку, тому підлягає застосуванню трудове законодавство.

Представником відповідача Військової частини НОМЕР_1 до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказує, що оскільки виплата індексації грошового забезпечення позивачу 26.07.2019 року проведено на виконання судового рішення, положення ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання рішення про присудження виплати заробітної плати. Тобто, за наявності спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю є безпідставним. Крім того, позивач звільнена з військової служби та проходила службу саме у командуванні Військово-Морських Сил Збройних Сил України, а тому військова частина НОМЕР_1 в розумінні ст. 117 КЗпП України у відношенні до позивача не була власником або уповноваженим органом (роботодавцем).

Позивачем до суду надано відповідь на відзиву, у якій зазначено, що жодного спору щодо суми протиправно невиплаченої індексації не було. Крім того, позиція відповідача, що він не був роботодавцем не відповідає обставинам справи, оскільки рішення суду саме військову частину НОМЕР_1 зобов`язано виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2016 року по 28.02.2018 року. Тобто, саме відповідач винен у невиплаті індексації грошового забезпечення.

Ухвалою суду від 23 вересня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

Представником представником Військової частини НОМЕР_2 до суду надано заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження та зазначено, що відповідач заперечує проти задоволення позову, з підстав викладених в заявах по суті справи та просить відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 194, ч. 9 ст. 205 КАС України суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 проходила військову службу в Збройних Силах України за контрактом.

Наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) № 5 від 12.01.2018 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я у відповідності до п. б ч. 6 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з урахуванням п. 1 ч. 8 цієї ж статті.

Наказом командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по стройовій частині) № 45 від 05.03.2018 року підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу.

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходилась справа № 815/3182/18 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Міністерство оборони України в особі Департаменту фінансів про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року по справі № 815/3182/18 визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2016 року по 28.02.2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2016 року по 28.02.2018 року в розмірі 33068,42 грн. відповідно довідки військової частини НОМЕР_1 про розміри індексації грошового забезпечення за 2016-2018 роки підполковнику ОСОБА_1 від 16.05.2018 року № 119; визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2016 року по 28.02.2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2016 року по 28.02.2018 року; визнано протиправною бездіяльність Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України щодо не прийняття рішення про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік ОСОБА_1 ; зобов`язано Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України прийняти рішення про надання ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 червня 2019 року апеляційні скарги Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та Військової частини НОМЕР_1 задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 листопада 2018 року скасовано та прийняти нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.08.2016 року по 28.02.2018 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2016 року по 28.02.2018 року в розмірі 33068,42 грн. відповідно довідки в/частини НОМЕР_1 від 16.05.2018 р. № 119 про розміри індексації грошового забезпечення за 2016-2018 рр., в задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду Військовою частиною НОМЕР_1 , 26.07.2019 року здійснено виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення (а.с. 7, 23-24).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно ст. 3 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Разом з тим, ні ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби.

При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З вищевикладеного слідує, що передбачений частиною першою ст. 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України .

При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Вказана правова позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України.

Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Отже, слід дійти висновку, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 27 червня 2018 року по справі № 810/1543/17 та в постанові від 18 листопада 2019 року по справі № 0940/1532/18.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, підполковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу наказом № 45 від 05.03.2018 року та під час звільнення позивача зі служби виплату індексації грошового забезпечення не здійснено.

При цьому, позивач, вважаючи, що його права порушені, звернувся до суду з позовом про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01.08.2016 року по 28.02.2018 року.

На виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду Військовою частиною НОМЕР_1 , 26.07.2019 року здійснено виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення.

Таким чином, з вищевикладеного слідує, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю є безпідставним.

За таких підстав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2018 року по 26.07.2019 року є необґрунтованими.

Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Таким чином, оскільки позовні вимоги про зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2018 року по 26.07.2019 року, є похідними вимогами, тому підстави для їх задоволення також відсутні.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах позовних вимог на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 77, 90, 139, 242-246, 250, 255 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2018 року по 26.07.2019 року; зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 05.03.2018 року по 26.07.2019 року, в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в порядку та в строки встановлені ст. 295, 297 КАС України, з урахуванням особливостей, встановлених п. 15.5 Розділу VII Перехідних Положень КАС України.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 255 КАС України.

Суддя О.А. Левчук

.