Справа № 752/2309/17
Суддя: Колдіна О. О.
Дата ухвалення: 2018-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 752/2309/17
Провадження № 2-а/752/28/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.10.2018 року Голосіївський районий суд м.Києва у складі:

головуючого судді Колдіної О.О.,

з участю секретаря Якушко Т.А.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Храпачевської О.П.,

розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання дій, протиправними, рішення незаконним, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

позивач звернулась до суду з позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання неправомірними дій Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві в частині відмови у забезпеченні належного пенсійного забезпечення старшого викладача відділу підготовки прокурорів з нагляду за додержанням законів органами, які проводять досудове розслідування Національної академії прокуратури України ОСОБА_2 та таким, що порушують гарантії незалежності прокурора, передбачені п.5 ч.1,ч.5 ст. 16 Закону України «Про прокуратуру», визнання рішення Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 05.12.2016 р. № 40626/05 про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про призначення пенсії за вислугою років незаконними, зобов`язання Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві забезпечити гарантії незалежності прокурора щодо належного пенсійного забезпечення, передбачені п.5 ч1, ч.5 ст.16 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р., прийняти рішення про призначення ОСОБА_2 пенсії за вислугою років згідно з ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VІІ та виплатити її з дня звернення, тобто з 29.11.2016 р.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона 29.11.2016 р., працюючи на посаді старшого викладача відділу підготовки прокурорів з нагляду за додержанням законів органами, які проводять досудове розслідування Національної академії прокуратури України, звернулась з завою до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві на підставі ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. про призначення пенсії за вислугою років.

На час звернення до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві згідно з наданою трудовою книжкою та довідкою від 28.11.2016 р. № 11/1-046-15, яка видана Національною академією прокуратури України, вислуга років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до ст.86 Закону України «про прокуратуру складала 29 років 8 місяців 21 день у тому числі на посаді прокурорів 11 років 2 місяці 17 днів і на посадах в органах внутрішніх справ 16 років.

05.12.2016 р. відповідач повідомив про прийняте рішення від 05.12.2016 р. за № 40626/05 про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, посилаючись на те, що займані посади не відносяться до категорії посад, передбачених Законом України «Про прокуратуру».

Однак, зазначену відмову позивач вважає неправомірною, оскільки відповідачем безпідставно не зараховано до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років, період роботи в органах внутрішніх справ.

Також відповідачем не був зарахований стаж роботи в Національній академії прокуратури України, хоча наказом Генерального прокурора України від 27.12.2012 р. № 224ш було затверджено відповідність посад працівників Національної академії прокуратури України посадам працівників Генеральної прокуратури України. Посада старшого викладача в Національній академії прокуратури України згідно з цим наказом відповідала посаді старшого прокурора відділу в апараті Генеральної прокуратури України та класному чину радник юстиції

Враховуючи викладене, в зв`язку з неправомірністю прийнятого відповідачем рішення щодо відмови у призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру», позивач просить захистити її право в судовому порядку.

В ході підготовчого провадження в зв`язку з реорганізацією Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві була проведена заміна відповідача на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що станом на день звернення позивача з заявою про призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру» набрав законної сили п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», відповідно до якого пенсії в порядку Закону України «Про прокуратуру з 01.06.2015 р. не призначаються. Крім того, в своїх запереченнях відповідач посилається на відсутність у позивача спеціального стажу для призначення пенсії відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру», оскільки посади, які вона обіймала до звернення в органи пенсійного фонду не відносяться до категорії посад, визначених ст. 15 зазначеного закону, які зараховуються до стажу роботу, що дає право на призначення спеціальної пенсії.

В судовому засіданні позивач підтримала заявлені вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просила його задовольнити, з підстав, зазначених в позовній заяві,посилаючись на положення Закону України «Про прокуратуру», які діяли на момент зарахування її на посаду до органів прокурату, та які діють на час призначення пенсії, а також наявність у неї спеціального стажу для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, з підстав, зазначених у письмовому відзиві.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.11.2016 р. ОСОБА_2 звернулась до Правобережного управління Пенсійного фонду України в м.Києві (правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві) з заявою про призначення пенсії за вислугою років відповідно до ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. № 1697- VІІ .

Листом від 05.12.2016 р. № 40626/05 відповідач повідомив позивача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років з посиланням на п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.15р. №213 з тих підстав, що з 01.06.15р. пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про прокуратуру» не призначаються. Також вказав на відсутність стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років відповідно до положень ст.86 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на момент призначення пенсії.

Порядок пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури визначений спеціальним законом, а саме Законом України «Про прокуратуру».

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року, в редакції, яка була чинна на момент зарахування позивача на роботу до органів прокуратури, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

До 20-річного стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугою років, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорсько-слідчих посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників та у зв`язку з обранням їх на виборні посади органів державної влади чи органів місцевого самоврядування.

У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (далі - Закон №1789-ХІІ), в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років та розміру такої пенсії.

В свою чергу, ст. 86 Закону №1697-VII, визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Згідно ч. 6 ст. 86 Закону № 1697-VII, до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у ст. 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

В силу положень ст.15 Закону України «Про прокуратуру» ( в редакції,чинній на час звернення до органів пенсійного фонду з заявою про призначення пенсії) прокурором органу прокуратури є: 1) Генеральний прокурор України; 2) перший заступник Генерального прокурора України; 3) заступник Генерального прокурора України; 4) заступник Генерального прокурора України - Головний військовий прокурор; 4-1) заступник Генерального прокурора України - керівник Спеціалізованої антикорупційної прокуратури; 5) керівник підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі перший заступник та заступник Головного військового прокурора, керівник підрозділу Головної військової прокуратури на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України); 6) заступник керівника підрозділу Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); 7) прокурор Генеральної прокуратури України (у тому числі Головної військової прокуратури та Спеціалізованої антикорупційної прокуратури на правах самостійних структурних підрозділів Генеральної прокуратури України); 8) керівник регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 9) перший заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 10) заступник керівника регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 11) керівник підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 12) заступник керівника підрозділу регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 13) прокурор регіональної прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах регіональної); 14) керівник місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 15) перший заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 16) заступник керівника місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 17) керівник підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 18) заступник керівника підрозділу місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої); 19) прокурор місцевої прокуратури (у тому числі військової прокуратури на правах місцевої).

Прокурори в Україні мають єдиний статус незалежно від місця прокуратури в системі прокуратури України чи адміністративної посади, яку прокурор обіймає у прокуратурі.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії трудової книжки та довідки від 28.11.2016 р. № 11/1-046-15, яка видана Національною академією прокуратури України, позивач з 12.09.2005 р. по 17.03.2011 р працювала на посаді доцента кафедри нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство Інституту підвищення кваліфікації кадрів; з 17.03.2011 р. по 29.09.2011 р. професором кафедри; з 29.09.2011 р. по 16.01.2013 р. начальником організаційного відділу - вченим секретарем; з 16.01.2013 р. по 29.12.2014 р. - вченим секретарем; з 29.12.2014 р. по 03.03.2015 р. -завідувачем кафедри нагляду за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство Національної академії прокуратури України; з 03.03.2015 р. по 14.03.2016 р. - професором кафедри; з 14.03.2016 р. старшим викладачем відділу підготовки прокурорів з нагляду за додержанням законів органами, які проводять досудове розслідування.

Наказом Генерального прокурора України від 10.10.2005 р. ОСОБА_2 було присвоєно класний чин радника юстиції, а наказом Генерального прокурора України від 23.11.2009 р. № 1405к Мезенцевій було присвоєно класний чин старшого радника юстиції.

Наказом Генерального прокурора України від 22.02.2007 р. № 326ц затверджено відповідність посад і класних чинів працівників Національної академії прокуратури України посадам працівників Генеральної прокуратури України.

Відповідно до зазначеного наказу встановлено відповідність посади доцента в Національній академії прокуратури України посадам працівників посаді старшого прокурора відділу в апараті Генеральної прокуратури України та класному чину радника юстиції; відповідність посади професора - посаді заступника начальника відділу в апараті Генеральної прокуратури України та посади начальника відділу - посаді начальника відділу в апараті Генеральної прокуратури України, та відповідно до зазначених посад класному чину старшого радника юстиції.

Наказом Генерального прокурора України від 27.12.2012 р. № 224ш затверджено відповідність посад працівників Національної академії прокуратури України, відповідно до якого встановлено відповідність посади вченого секретаря в Національній академії прокуратури України посаді начальника управління в апараті Генеральної прокуратури України, відповідність посад завідувача та професора кафедри - посаді начальника відділу в апараті Генеральної прокуратури України, а також відповідність цих посад класному чину старшого радника юстиції. Посада старшого викладача в національній академії прокуратури України відповідає посаді старшого прокурора відділу в апараті Генеральної прокуратури України та класному чину радника юстиції.

Крім того, судом встановлено, що з 01.09.1989 р. позивач проходила службу в органах внутрішніх справ.

З 01.07.1993 р. їй було присвоєно спеціальне звання «лейтенант міліції», з 01.07.1995 р. - «старший лейтенант міліції», наказом від 21.07.1998 р. позивачу присвоєно спеціальне звання «капітан міліції».

02.07.1993 р. ОСОБА_2 отримала вищу юридичну освіту за спеціальністю «правознавство», за кваліфікаційним класом «юрист».

Після закінчення вищого навчального закладу з 04.08.1993 р. ОСОБА_2 працювала викладачем кафедри кримінального права і кримінології Харківського інституту внутрішніх справ, ад`юнктом Університету внутрішніх справ, старшим викладачем кафедри кримінального права Національного університету внутрішніх справ,доцентом кафедри кримінального права Національного університету внутрішніх справ.

. На період проходження служби позивачем в органах внутрішніх справ порядок та умови проходження служби в міліції регламентувались Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджених постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 р. № 114, відповідно до якого до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають в кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Відповідно до п.5 розділу 1 зазначеного Положення, особам, які перебувають на службі в органах внутрішніх справ, присвоюються такі спеціальні звання: рядовий склад - рядовим міліції; середній начальницький склад - молодший лейтенант міліції, лейтенант міліції, старший лейтенант міліції, капітан міліції.

Отже, з огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що з 02.07.1993 р. (після отримання вищої юридичної освіти) позивач обіймала посади начальницького складу органів внутрішніх справ, а з 12.09.2005 р. посади, які прирівнюються до посад прокурорів, що дають право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

З огляду на викладене, не зарахування відповідачем даного стажу, загальний розмір якого на момент звернення до органів пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії, становив більше 23 років, є неправомірним та такі дії не узгоджуються з положеннями ст. 86 Закону України «Про прокуратуру», яка регулює порядок призначення пенсії працівникам органів прокуратури на момент виникнення спірних правовідносин.

За приписами ст.ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист і сформулював чітку правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справах щодо права на пільги, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 щодо пільг, компенсацій і гарантій та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказує на те, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

22 травня 2008 року Конституційний Суд України в рішенні № 10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, згідно з яким «…конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод - є їх обмеження. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними». Конституційний Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Статтею

(далі - Конвенція) і протоколів до неї та практику Суду як джерело права.

Зокрема, статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожній фізичній або юридичні особі гарантовано право мирно володіти своїм майном. При цьому зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року.

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи викладена Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003).

Крім того, в рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мюллер проти Австрії суд зазначив, що у зв`язку з сплатою обов`язкових внесків до пенсійного фонду у застрахованої особи виникає право власності на пенсію.

В розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мала законні сподівання отримання пенсії за вислугу років за наявності 20 річного стажу, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Відповідно до положень ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем суду не надано доказів правомірності його дій щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за вислугу років відповідно до положень ст.86 Закону України «Про прокуратуру».

Враховуючи встановлені судом обставини, оцінюючи всі досліджені судом докази, суд вважає, що дії відповідача при вирішенні питання щодо наявності підстав для призначення позивачу пенсії за вислугу років не відповідали положенням ст.86 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна бути застосовано до даних правовідносин, а тому позов в частині вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років та зобов`язання призначити пенсію за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» з 29.11.2016 р підлягає задоволенню.

Не підлягають задоволенню вимоги позивача про визнання неправомірними дій Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві в частині відмови у забезпеченні належного пенсійного забезпечення старшого викладача відділу підготовки прокурорів з нагляду за додержанням законів органами, які проводять досудове розслідування Національної академії прокуратури України ОСОБА_2 та таким, що порушують гарантії незалежності прокурора,передбачені п.5 ч.1,ч.5 ст. 16 Закону України «про прокуратуру», визнання рішення Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м.Києві від 05.12.2016 р. № 40626/05 про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про призначення пенсії за вислугою років незаконними, оскільки лист не є рішенням в розумінні нормативного акту суб`єкта владних повноважень, тому він не може бути скасований, а вимоги про визнання дій щодо відмови у забезпеченні належного пенсійного забезпечення старшого викладача відділу підготовки прокурорів з нагляду за додержанням законів органами, які проводять досудове розслідування Національної академії прокуратури України не є ефективним і належним способом захисту порушеного права.

З огляду на викладене, позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі положень ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст.2, 5, 47, 72,73 77, 139, 257, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві про визнання дій, протиправними, рішення незаконним, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві щодо відмови у призначенні пенсії ОСОБА_2 відповідно до положень ст.86 Закону України «Про прокуратуру» протиправними.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м.Києві (, м.Київ, вул.Бульварно-Кудрявська, 16) призначити та виплатити ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) пенсію за вислугу років відповідно до ст.86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VІІ, починаючи з 29.11.2016 р.

В іншій частині відмовити.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку на її оскарження, встановленого цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя :