Справа № 299/3411/16-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2019-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 листопада 2019 року

Київ

справа №299/3411/16-а

адміністративне провадження №К/9901/43171/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мороз Л.Л.,

суддів: Бучик А.Ю., Рибачука А.І.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду у касаційній інстанції адміністративну справу № 299/3411/16-а

за позовом ОСОБА_1 до Боржавської сільської ради Виноградівського району, третя особа - ОСОБА_2 , про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Боржавської сільської ради Виноградівського району на постанову Виноградівського районного суду Закарпатської області, прийняту 03 травня 2017 року у складі судді Кашуби А.В. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду, прийняту 12 вересня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Сеника Р.П., суддів - Обірко І.М., Попка Я.С.,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Боржавської сільської ради, третя особа ОСОБА_2 в якому просив суд визнати протиправними та скасувати рішення Боржавської сільської ради від 29 серпня 2016 року № 90 про затвердження акта розгляду межового спору та рішення Боржавської сільської ради від 17 листопада 2016 року № 94 про надання дозволу ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку розміром 0,18 га без згоди, підпису сусіда ОСОБА_1 .

Постановою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 03 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду, прийняту 12 вересня 2017 року, позов задоволено.

Суди встановили, що рішенням Боржавської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 29 серпня 2016 року № 90 «Про затвердження акта розгляду межового спору» затверджено акт про вирішення межового спору по АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , який було складено постійною комісією з питань землекористування, господарського та соціально-культурного розвитку 02 березня 2016 року. Зайві 1,6 метра розділено порівну по 0,8 м кожному.

Рішенням Боржавської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 17 листопада 2016 року № 94 «Про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки без згоди, підпису сусіда» на основі рішення земельної комісії громадянину ОСОБА_2 надано дозвіл на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку розміром 0,18 га, яка розташована по АДРЕСА_1 без згоди, підпису сусіда ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції, висновки якого підтримав апеляційний суд, виходив з того, що виходячи з буквального змісту акта та рішення про його розгляд, комісією фактично межовий спір не вирішено, межові знаки у відповідності до вимог Інструкції не встановлені та не передані для зберігання. Акт та рішення не містять однозначних та категоричних висновків про вирішення земельного спору між суміжними землекористувачами, не зазначено конфігурацію земельних ділянок, площу кожної з суміжних ділянок, не визначено конкретні параметри, не встановлено тверді межі. Натомість у змісті вказаних документів вжито висловлювання рекомендовано, що не є синонімом або тотожним вирішено. Вказане свідчить про те, що комісією фактично земельний спір не вирішено.

У касаційній скарзі відповідачем заявлено вимогу про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх вимог заявник посилається на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Частиною першою статті 158 ЗК України визначено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Відповідно до частини третьої статті 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Згідно з частиною п`ятою статті 158 ЗК України у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

З аналізу вищенаведених правових норм слідує, що будь-які земельні спори можуть вирішуватись судом, а визначені у наведеній нормі окремі категорії земельних спорів, також і органами місцевого самоврядування або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. При цьому зацікавленій особі надано право вибору органу, до якого звернутися за вирішенням відповідного спору.

Водночас, зміст частини п`ятої статті 158 ЗК України дає підстави для висновку, що розгляд визначених категорій земельних спорів органами місцевого самоврядування або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, є альтернативною позасудовою формою вирішення спорів, яка не виключає можливість звернення зацікавленої особи за вирішенням того самого спору у судовому порядку у випадку незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням цих органів.

Наведене дає підстави для правового висновку, що належною формою захисту прав та інтересів власників землі або землекористувачів у разі виникнення земельного спору, розгляд якого попередньо здійснювався органами місцевого самоврядування або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин відповідно до Глави 25 Земельного кодексу України, але з рішенням яких не погоджується сторона спору, є звернення до відповідного суду із позовом про вирішення такого земельного спору, а не з позовом про оскарження рішення вказаних органів.

Фактичні обставини справи та доводи сторін свідчать, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виник спір щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Не погоджуючись із рішенням ради, яке стосується вирішення земельного спору, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Аналіз зазначених обставин справи дає підстави вважати, що спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а стосується захисту приватних інтересів позивача.

Таким чином, позивач, оскаржуючи рішення органу місцевого самоврядування щодо вирішення земельного спору, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій): суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічну норму закріплено й у частині першій статті 19 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.

Згідно із частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

За таких обставин суд касаційної інстанції вважає, що звернення позивача пов`язане із захистом своїх прав у земельному спорі з третьою особою щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стосується перевірки законності рішення ради, яке стосується вирішення цього спору, а відтак розгляд цієї справи підлягає в порядку цивільного судочинства як такої, у якій відсутні ознаки публічно-правового спору.

Аналогічний правовий висновок щодо юрисдикції подібних спорів висловлено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 583/2715/16-ц.

З огляду на викладене зазначена категорія спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів, а отже, відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС провадження у цій справі належить закрити.

Тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 та частини першої статті 354 КАС ухвалені у цій справі в порядку адміністративного судочинства судові рішення в частині оскарження рішення ради стосовно вирішення земельного спору підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі в цій частині - закриттю.

Стосовно Рішення Боржавської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 17 листопада 2016 року № 94 «Про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки без згоди, підпису сусіда» суд виходить із такого.

Пункт 35 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз зазначених норм свідчить, що органи місцевого самоврядування мають право вирішення питань регулювання земельних відносин. Проте, це право здійснюється відповідно до закону, тобто у разі, якщо таке повноваження передбачене законом.

Проте, закон не передбачає повноважень органу місцевого самоврядування щодо надання дозволу на приватизацію земельної ділянки без згоди, підпису сусіда.

Отже, відповідач, приймаючи рішення Боржавської сільської ради від 17 листопада 2016 року № 94 про надання дозволу ОСОБА_2 на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку розміром 0,18 га без згоди, підпису сусіда ОСОБА_1 , діяв не на підставі та не в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Позов у вказаній частині вимог є обґрунтованим.

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати у частині оскарження рішення ради про затвердження акта розгляду земельного спору, а провадження у справі в цій частині - закриттю; у іншій частині рішення судів попередніх інстанцій - залишити без змін.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу Боржавської сільської ради Виноградівського району задовольнити частково.

Постанову Виноградівського районного суду Закарпатської області від 03 травня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року у справі № 299/3411/16-а скасувати у частині визнання протиправним та скасування рішення Боржавської сільської ради від 29 серпня 2016 року № 90 про затвердження акта розгляду межового спору та закрити провадження у цій частині справи.

В решті постанову Виноградівського районного суду Закарпатської області від 03 травня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................

Л.Л. Мороз

А.Ю. Бучик

А.І. Рибачук ,

Судді Верховного Суду