Справа № 813/5592/14
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2019-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 листопада 2019 року

Київ

справа №813/5592/14

адміністративне провадження №К/9901/27585/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

здійснивши попередній розгляд касаційної скарги Городецької об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року (головуючий суддя - Сасевич О.М.)

та на ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2015 року (колегія суддів: головуючий суддя - Баргій В.М., судді - Старунський Д.М., Рибачук А.І.)

у справі №876/10236/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ»

до Городецької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» (далі - позивач, Товариство, платник) звернулось в Львівський окружний адміністративний суд з позовом до Городецької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області (далі - Городецька ОДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення.

В обґрунтування позовних вимог Товариство зазначило про протиправність оскаржуваного податкового повідомлення - рішення контролюючого органу та правомірність визначення платником своїх податкових зобов`язань.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2015 року, адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Городоцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області № від 05.08.2014;

- стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» сплачений судовий збір у сумі 182 грн 70 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про правомірність віднесення позивачем до складу податкового кредиту сум ПДВ по господарським операціям між ТзОВ «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» та ТОВ «Семикс» у загальному розмірі 60 000 грн, з огляду на те, що контролюючим органом не доведено нереальності чи безтоварності зазначених господарських операцій.

Не погодившись з зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права просив їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає про нереальність господарських операцій укладених між позивачем та ТОВ «Семикс» посилаючись при цьому на певні наявні у наданих позивачем первинних документах недоліки.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03 листопада 2015 року касаційну скаргу залишено без руху, а ухвалою від 11 січня 2016 року касаційну скаргу відповідача повернуто скаржнику.

В подальшому, ухвалою Вищого адміністартивного суду України від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою відповідача.

22 лютого 2018 року касаційну скаргу передано до Верховного Суду в порядку передбаченому Розділом VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції від 03.10.2017).

Пунктом 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" КАС України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, у період із 16.07.2014 по 18.07.2014 посадовими особами відповідача проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських операцій з ТОВ «Семикс» за січень 2014 року.

За результатами перевірки контролюючим органом складено акт №319/2201/38626541 від 25.07.2014 (далі - Акт перевірки).

Як вбачається з акту, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем вимог п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого Товариством занижено податок на додану вартість на загальну суму 60 000 грн., в тому числі по декларації з податку на додану вартість за січень 2014 року у розмірі 56 000 грн., за лютий 2014 року у розмірі 4 000 грн.

На підставі Акту перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 05.08.2014, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість за основним платежем на 60 000 грн та штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 15 000 грн.

Контролюючий орган посилаючись на дані акту перевірки ДПІ у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві №1012/26-55-22-07/38348306 від 03.04.2014 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Семикс» дійшов висновку, що господарські операції, укладені між позивачем та вказаним вище контрагентом не мали реального характеру, а були направлені на отримання податкових вигод.

Надаючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України в редакції, що була чинною на момент їх виникнення.

Відповідно до пункту статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Таким чином, господарські операції для визначення податкового кредиту та витрат мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які мають відображати реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Таким чином, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Отже, наслідки для податкового обліку створює фактичний рух активів за результатами здійснення господарських операцій, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту.

При цьому, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні врахувати, що відповідно до вимог ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, (тут і далі у редакції чинній на час вирішення спору), обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, між позивачем ТОВ «Семикс» (Продавець) та ТОВ «ТБ ФРУТ СЕКЮРІТІ» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу від 02.01.2014 №02/012014-К, за умовами якого Продавець зобов`язувався передати у власність Покупця КУНГи (Товар), а Покупець зобов`язувався прийняти і оплатити їх на умовах визначених цим договором.

У ході розгляду справи судами попередніх інстанцій було надано належну оцінку доказам, наданим позивачем та зібраними судами на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України та іншим обставинами, що спростовують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства щодо формування своїх податкових зобов`язань за результатами господарських відносин з ТОВ «Семикс».

Так, судами досліджено первинні документи, які згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, є підставою для податкового обліку, зокрема такі як видаткові накладні, акти приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, інвентаризаційні описи основних засобів (розписки), довідки про місцезнаходження та кількість поставлених КУНГів, а також копії фотокарток із зображенням КУНГів, місця їх розташування та встановлення.

Вказані документи, містять відомості які у повній мірі відображають суть господарських операцій, що відбулись між позивачем та його контрагентом.

Оцінка документів, як письмових доказів, здійснюється відповідно до положень процесуального принципу допустимості доказів, закріпленого на час вирішення спору статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною четвертою якої визначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Аналогічна норма закріплена частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону від 03.10.2017).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, а також умови укладеного договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має та надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності з іншими доказами свідчать про факт вчинення господарських операцій з зазначеним контрагентом, натомість доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки з урахуванням закріпленої в ст. 204 Цивільного кодексу України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на час вирішення спору), за якою обов`язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на такого суб`єкта, контролюючий орган мав надати суду належні, достовірні та беззаперечні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем податкові зобов`язання за господарськими операціями з вказаним вище контрагентом сформовано безпідставно за господарськими операціями, які не виконувались.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання скаржника на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагента суб`єкта господарювання, а також податкову інформацію надану іншими контролюючими органами, оскільки остання носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону. Зокрема посилання контролюючого органу на наявність акту про неможливість проведення зустрічної звірки, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними оскільки, під час складення таких актів будь-які первинні документи платника податків не використовувались та не аналізувались, а отже оформлення вказаних актів з відображенням в них окремих відомостей, зокрема щодо нереальності операцій, не відповідають критерію юридичної значимості, а отже не є належними доказами в розумінні процесуального Закону.

Суд зазначає, що наявність або відсутність окремих документів, як і деякі помилки чи неточності у їх оформленні, не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а певні недоліки в заповненні первинних документів носять оціночний характер.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Городоцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області № від 05.08.2014.

Доводи касаційної скарги податкового органу зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, податковим органом не зазначено. Скаржником наводяться доводи, аналогічні тим, які були предметом розгляду судами попередніх інстанцій та спростовані ними.

Суд, переглянувши постанову суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, в межах доводів касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, не вбачає підстав для задоволення вимог касаційної скарги податкового органу, внаслідок чого касаційна скарга залишається без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Городецької об`єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08 жовтня 2015 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова