Справа № 260/554/19
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/10398/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Обрізко І.М.,

суддів Іщук Л.П., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

за участю представника позивача Брензовича В.П.,

за участю представника відповідача Митровція В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року, прийняте суддею Іванчулинець Д.В. у місті Ужгороді, повний текст складений 16.08.2019 року у справі за позовом Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до товариства з обмеженою відповідальністю «Джентерм Україна» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

встановив:

Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів ( надалі позивач) звернулося з адміністративним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Джентерм Україна» (надалі ТзОВ «Джентерм Україна», відповідач) про стягнення 2 182 296,74 грн. адміністративно-господарських санкцій та 3 928,14 грн. пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем за 2018 рік систематично, щомісячно подавались до Виноградівського районного центру зайнятості звіти форми 3-ПН. Крім того, відповідач самостійно здійснював пошук осіб з інвалідністю для працевлаштування (скеровував листи до Виноградівського районного центру зайнятості, Управління праці та соціального захисту населення, Обласної об`єднаної організації роботодавців «Закарпаття», Виноградівської районної благодійно-реабілітаційної спортивної організації інвалідів «Відродження», подавав оголошення у ЗМІ.

Отже, у діях відповідача відсутній склад правопорушення. Не встановлено фактів відмови інваліду у працевлаштуванні за 2018 рік. Маються покликання на постанову Верховного Суду від 07.02.2018 року, 13.06.2019 року, від 28.05.2019 року, від 06.03.2018 року та від 11.07.2019 року.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, Закарпатське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що судом не встановлено, у відповідності до якого законодавства відповідачем подано звіти форми 3-ПН та в якому порядку.

Проаналізовано норми ч.3 ст.18, ч.3 ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» та зроблено висновок, що виконанням нормативу робочих місць є працевлаштування осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Подані відповідачем звіти за формою №3-ПН є старої форми без врахування змін, внесених Наказом №1476 від 05.12.2016 року, тому надані не у відповідності з Інструкцією та містять недостовірні дані, тому є неналежними доказами.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позов.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази.

Судом встановлено, що відповідачем подано до Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт за формою № 10-ПІ про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік.

Згідно рядка 03 звіту, кількість осіб з інвалідністю, які повинні працювати на підприємстві відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» становить 82 особи, в той же час, згідно рядка 02 звіту на підприємстві протягом 2018 року середньооблікова кількість осіб з інвалідністю становила 69 осіб.

Закарпатським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за результатами звіту зроблено висновок, що відповідачем не виконано нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, як це передбачено ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні».

На підставі викладеного позивач розрахував суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів та звернувся до суду із позовом про їх стягнення разом з пенею. За розрахунком позивача розмір адміністративно-господарських санкцій, що підлягає стягненню з відповідача становить 2 182 296,74 грн. та пеня 3 928,14 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно з ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Отже, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

В свою чергу, закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників інвалідів.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі №П/811/693/17, від 02.05.2018 року у справі №804/8007/16, від 13.06.2018 року у справі №819/639/17, від 20.05.2019 року у справі №820/1889/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з ч. 1 цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Судом із матеріалів справи (а.с.33 203) встановлено, що відповідачем протягом 2018 року систематично, щомісячно подавались до Виноградівського районного центру зайнятості населення звіти форми 3-ПН щодо наявності вакантних місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями звітів. Крім того, з метою самостійного пошуку осіб з інвалідністю для працевлаштування на підприємстві відповідач направляв листи до Виноградівського районного центру зайнятості населення щодо наявності вакантних місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, проведення ярмарок вакансій; самостійно здійснював пошук осіб з інвалідністю для працевлаштування шляхом систематичного направлення листів до Управління праці та соціального захисту населення, а також Обласної об`єднаної організації роботодавців «Закарпаття», Виноградівської районної благодійно-реабілітаційної спортивної організації інвалідів «Відродження» щодо наявності на підприємстві вакантних місць для працевлаштування інвалідів; самостійно здійснював пошук осіб з інвалідністю для працевлаштування шляхом подання оголошень щодо наявності на підприємстві вакантних місць для працевлаштування інвалідів в засобах масової інформації, зокрема шляхом розміщень оголошень в газеті «Новини Виноградівщини».

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Отже, законом передбачена відповідальність підприємств, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом.

При цьому, адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України, Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Докази того, що ТзОВ «Джентерм Україна» створювало перешкоди для працевлаштування інвалідів чи вчиняло інші дії або бездіяльність, які б вказували на суб`єктивне невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування в матеріалах справи відсутні.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач вжив всіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, у діях відповідача відсутня вина у не працевлаштуванні інвалідів, наявність якої є обов`язковою умовою застосування штрафних санкцій, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення з відповідача адміністративно-господарський санкцій та пені є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Зазначений вище висновок апеляційного суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 26.09.2019 року у справі №803/534/17.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «… адміністративні справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення штрафних санкцій має саме суб`єкт владних повноважень».

З приводу покликання апелянта на те, що звіти 3-ПН є старої форми, колегія суддів зазначає, що, як вбачається із матеріалів справи (а.с.57, 66, 74,80, 86, 92, 98, 104, 112,119, 125, 131, 135, 139, 143, 147, 151, 155, 160, 168, 174, 180, 186, 192) такі звіти подані відповідно до редакції наказу Міністерства соціальної політики України від 05.12.2016 року №1476 (за погодженням Державною службою статистики України), відтак жодних сумнівів щодо їх форми не виникає.

Крім того, суд звертає увагу, що постійне подання відповідачем звітів 3-ПН (не пізніше трьох днів з дати відкриття вакансії) означає, що учасник господарських правовідносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі №806/1368/17 та від 20.05.2019 року у справі №820/1889/17.

Інші доводи наведені в апеляційній скарзі на правильність прийнятого судового рішення не впливають.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 308, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Закарпатського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року у справі № 260/554/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич
Повний текст судового рішення складено 26.11.2019 року.