Справа № 420/1030/19
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2019-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/1030/19
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Осіпова Ю.В.,
суддів Запорожана Д.В., Танасогло Т.М.,
при секретарі Чугунові С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 та т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року (м. Одеса, дата складання повного тексту рішення 27.05.2019р.) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 та т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:
21.02.2019 року ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 та т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ т.в.о. командира в/частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 №18 від 21.01.2019р. «Про підсумки проведення службового розслідування по факту розмороження двигунів автомобілів роти штабних машин першого польового вузла зв`язку», в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді «Суворої догани» та притягнення до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі місячного грошового забезпечення у сумі 15 024,5 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірний наказ було прийнято з грубими порушеннями положень статутів Збройних Сил України та взагалі, як зазначає позивач, він не несе матеріальну відповідальність за технічний стан та схоронність автомобільної техніки, оскільки це прямо не передбачено його функціональними обов`язками.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_2 - задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 «Про підсумки проведення службового розслідування по факту розмороження двигунів автомобілів роти штабних машин першого польового вузла зв`язку» №18 від 21.01.2019 року, в частині притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності у вигляді «Сувора догана» та притягнення до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі місячного грошового забезпечення у сумі 15024,5 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, представник Військової частини НОМЕР_1 та т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 02.07.2019 року подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судове засідання суду 2-ї інстанції сторони не прибули та надали через канцелярію суду заяви з проханням розглянути справу без їх участі або в порядку письмового провадження.

В зв`язку із вказаним, суд розглянув справу у відкритому судовому засіданні без участі сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач капітан ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), згідно витягу з наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) №313 від 19.07.2011 року, призначений заступником начальника вузла з озброєння польового вузла зв`язку 7 окремого полку зв`язку Оперативного Командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

30.11.2018 року начальник І ПВЗ підполковник ОСОБА_3 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про призначення службового розслідування по факту розмороження двигунів автомобілів роти штабних машин І польового вузла зв`язку, а саме: а/м ЗІЛ-131 в/н НОМЕР_2 , ЗІЛ-131 в/н НОМЕР_3 , УРАЛ-4320 в/н НОМЕР_4 .

30.11.2018 року, у відповідності до наказу МО України №608 від 21.11.2017р. «Про затвердження Порядку проведення службового розслідування у ЗСУ» та на підставі рапорту начальника першого польового вузла зв`язку в/ч НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 від 30.11.2018р, командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 видано наказ №561 від «Про призначення службового розслідування по факту розмороження двигунів автомобілів роти штабних машин».

Крім того, вищевказаним наказом, зокрема, було зобов`язано до 29.12.2018 року, начальника автомобільної служби військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_5 під час проведення службового розслідування встановити наявність: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування та виконання військовослужбовцем обов`язків військової служби; вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення.

Позивача ж ОСОБА_2 , відповідно до ст.47 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого законом України №551-ХІV від 24.03.1999 року, було усунуто від виконання службових обов`язків на час проведення службового розслідування.

Далі, на підставі рапорту начальника автомобільної служби в/частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_5 №5105 від 29.12.2018р., наказом командира військової частини НОМЕР_1 №629 від 29.12.2018 року було продовжено термін проведення службового розслідування до 29.01.2019 року.

Так, Актом проведення службового розслідування по факту розмороження двигунів автомобілів роти штабних машин від 21.01.2019 року, затвердженим ТВО командира в/частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_1 , в ході проведення службового розслідування встановлено наступне: « 28.11.2018 року, на шикуванні особового складу І польового вузла зв`язку о 09:00 годині ранку, підполковник ОСОБА_3 , дав доручення підпорядкованим командирам підрозділів, у тому числі заступнику начальника І польового вузла зв`язку з озброєння капітану ОСОБА_2 , та командиру роти штабних машин польового вузла ОСОБА_6 , особисто перевірити наявність антифризу в охолоджуючих системах підпорядкованої техніки, а де залита вода, особисто проконтролювати злиття води з охолоджуваних систем автомобілів та заправити їх антифризом. 30.11.2018 року, при огляді автомобільної техніки, яка готується для виїзду в район виконання бойового завдання в зв`язку з введенням воєнного стану Президентом України 26.11.2018 року, було встановлено, що двигун автомобіля «УРАЛ-375» в.н НОМЕР_4 «розморожений», т.б. у несправному стані. Про те, що цей автомобіль «УРАЛ-375» в/н НОМЕР_4 знаходиться в несправному стані або потребує ремонту, капітан ОСОБА_2 , як заступник начальника І польового вузла зв`язку з озброєння та старший лейтенант ОСОБА_6 , як командир роти штабних машин нікому не доповіли».

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 «Про підсумки проведення службового розслідування по факту розмороження двигунів автомобілів роти штабних машин першого польового вузла зв`язку» №18 від 21.01.2019 року, в ході проведення службового розслідування встановлено наступне:«…в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України 26.11.2018р. на території Одеської області, капітан ОСОБА_2 та ст.лейтенант ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцями військової служби за контрактом, проходячи службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи умисно, не виконали свої службові обов`язки, покладені за посадою, не дотримались вимог керівних документів у своїй службовій діяльності, не забезпечивши правильну експлуатацію автомобільної техніки, що призвело до пошкодження двигунів автомобілів «ЗІЛ-131» в.н. НОМЕР_2 , «ЗІЛ-131» в.н. НОМЕР_3 , «УРАЛ 375» в.н. НОМЕР_4 . Вина капітана ОСОБА_2 підтверджується його поясненнями та поясненнями начальника І польового вузла зв`язку підполковника ОСОБА_3 , командира роти штабних машин старшого лейтенанта ОСОБА_6 , техніка роти штабних машин І ПВЗ сержанта ОСОБА_7 ».

В подальшому, на підставі висновків службового розслідування (розпочатого 30.11.2019 року та закінченого 21.01.2019 року) рішенням командира: оголошено розмір матеріальної шкоди заподіяної державі у сумі 100 730,24 грн., згідно відомості щодо визначення залишкової вартості військового майна на 15.01.2019 року №1; за порушення пп.3.1, 3.1.9, 3.3.3 розділу 3 «Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України» (затв. наказом МО України №300 від 16.07.1997р.), вимог ст.ст.11,12,14,16,109,110 Статуту Внутрішньої служби ЗСУ (затв. ЗУ №548-ХIV від 24.03.1999р.), вимог стст.1,3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (затв. ЗУ №551-XIV від 24.03.1999р.), заступнику начальника 1-го польового вузла зв`язку (І батальйону зв`язку) з озброєння капітану ОСОБА_2 оголошено дисциплінарне стягнення у вигляді «Сувора догана» та відповідно до п.10 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі №243/95-ВР від 23.06.1995р., притягнуто до обмеженої матеріальної відповідальності у розмірі місячного грошового забезпечення, а саме 15024,5 грн., зазначена сума зараховується, як часткове відшкодування завданої матеріальної шкоди державі, визначеної згідно відомості щодо визначення залишкової вартості військового майна №1 на 15.01.2019 року, та утримано премію за січень 2019 року в повному обсязі, відповідно до абз.9 п.5 розділу XVI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» (затв. наказом МО України №260 від 07.06.2018р.).

Не погоджуючись з такими діями та спірним наказом відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності та необґрунтованості спірного рішення відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992р., Дисциплінарним статутом Збройних Сил України (затв. ЗУ №551-XIV від 24.03.1999р.), Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України (затв. ЗУ №548-XIV від 24.03.1999р.), Указом Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» №1153-2008 від 10.12.2008р.

Так, відповідно до положень ст.2 Закону України №2232-XII, «військова служба» є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

При цьому, слід зазначити, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч.2 ст.2 Закону №2232-XII, проходження військової служби здійснюється, у тому числі громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (ч.3 ст.2 Закону №2232-XII).

Як вже зазначалося вище, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються Законом України №2232-XII та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Загальні ж права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах безпосередньо визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України №548-XIV від 24.03.1999 року.

Так, у відповідності до приписів ст.16 Статуту ВС ЗСУ №548-XIV, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.

Відповідно до ст.ст.26,27 Статуту ВС №548-XIV, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення. За вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах.

Дисциплінарний статут Збройних Сил України, в свою чергу, безпосередньо визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг. Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Так, згідно із ДС ЗСУ, стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.

У разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Як вбачається зі змісту статті 68 Дисциплінарного статуту, на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) попередження про неповну службову відповідність; д) пониження в посаді; е) пониження військового звання на один ступінь; є) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю; ж) позбавлення військового звання.

Так, як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій, службова картка позивача - капітана ОСОБА_2 має: 1 (усну) Догану за 2017 рік (за низьку виконавчу дисципліну), 4 Догани, 2 Суворих догани та Попередження про неповну службову відповідність за 2018 рік та 4 (усних) Суворих догани за 2019 рік (т.І, а.с.142-147).

Згідно із ст.84 Дисциплінарного статуту, прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Службове розслідування призначається письмовим наказом командира, який вирішив притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності. Воно може бути проведено особисто командиром, доручено офіцерові чи прапорщикові (мічманові), а у разі вчинення правопорушення солдатом (матросом) чи сержантом (старшиною) - також сержантові (старшині).

Але, при цьому, судова колегія, як і суд 1-ї інстанції звертає увагу на тому, що заборонено проводити службове розслідування особам, які є підлеглими військовослужбовця, чиє правопорушення підлягає розслідуванню, а також особам - співучасникам правопорушення або зацікавленим у наслідках розслідування.

Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення.

Службове розслідування має бути завершене протягом 1 (одного) місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.

Порядок же проведення службового розслідування у Збройних Силах України безпосередньо встановлюється наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях - центральними органами виконавчої влади, яким вони підпорядковані. Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир приймає рішення про накладення дисциплінарного стягнення.

Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.

Дисциплінарне стягнення має бути накладене не пізніше ніж за 10 діб від дня, коли командирові (начальникові) стало відомо про правопорушення, а у разі провадження службового розслідування - протягом місяця від дня його закінчення, не враховуючи часу перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці. Під час накладення дисциплінарного стягнення командир не має права принижувати гідність підлеглого.

Також, одночасно слід зазначити й про те, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене після 6 (шести) місяців з дня вчинення правопорушення. До зазначеного строку не зараховується час перебування військовослужбовця на лікуванні або у відпустці, а також час відсутності на службі без поважних причин.

Відповідно до Конституції України та інших актів законодавства України, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоді.

Особи, які посягають на державну власність, недбало ставляться до озброєння, техніки та іншого військового майна, притягаються до матеріальної відповідальності. Притягнення до матеріальної відповідальності не звільняє від дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Підстави ж та порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами визначає «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» (затв. Постановою Верховної Ради України №243/95-ВР від 23.06.1995р.).

При чому, відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.

Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.

Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.

Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.

Відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію (бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду.

Залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.

Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

Розмір заподіяної державі шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних обліку виходячи з вільних оптово-роздрібних чи договірних цін, що діють на період розгляду питання про матеріальну відповідальність, а в разі відсутності таких даних - за цінами, що обчислюються в порядку, який визначається Міністерством економіки України.

Обчислення розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню, провадиться з урахуванням зносу військового майна за встановленими нормами.

Так, як встановлено матеріалами справи, на думку ТВО помічника командира з фінансово-економічної роботи-начальника фінансово-економічної служби Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 , відповідно до Відомості №1 від 15.01.2019 року, сукупний коефіцієнт зносу двигунів автомобілів «ЗІЛ-131» 1983 та 1989 року виготовлення та автомобіля «УРАЛ-375» 1982 року виготовлення, згідно паспортів автомобілів становить 0,504 %.

Командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини.

Крім того, у разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб.

Однак, суд зазначає, що відомості про призначення або проведення розслідування по факту розмороження двигунів автомобілів «ЗІЛ-131» військові номери НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у червні 2018 року, судам 1-ї та 2-ї інстанцій не надавалися.

Разом з тим, суд зауважує, що розслідування не проводиться тільки, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб встановлено в ході ревізії (перевірки), інвентаризації, дізнання, попереднього слідства або судом.

Як вже зазначалося вище, розслідування призначається письмовим розпорядженням командира (начальника) військової частини, який має право прийняти рішення про притягнення військовослужбовця призваного на збори військовозобов`язаного до матеріальної відповідальності.

У випадку призначення розслідування, воно проводиться посадовою особою, компетентною у питаннях обліку, зберігання та використання відповідного майна або яка має вищу юридичну освіту.

Забороняється доручати розслідування посадовій особі, яка є підлеглою чи безпосереднім начальником військовослужбовця або військовозобов`язаного, призваного на збори, дії яких необхідно розслідувати, а також посадовим особам, які є співучасниками заподіяння матеріальної шкоди чи зацікавлені в результатах

розслідування.

При цьому, слід вказати, що розслідуванням повинно бути встановлено: в чому саме полягає матеріальна шкода та яка її вартісна оцінка; якими конкретно неправомірними діями військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного заподіяно шкоду; вимоги яких законів, військових статутів, порадників, інструкцій та інших нормативних актів при цьому було порушено; умисно чи з необережності та з якою метою заподіяно шкоду; чи заподіяно шкоду винною особою під час виконання службових обов`язків; ступінь вини кожного у разі заподіяння шкоди кількома особами; умови та причини, що сприяли заподіянню шкоди, та її наслідки.

У висновку ж розслідування викладаються факти, встановлені відповідно до вимог п.п.3 і 19 цього Положення, та пропозиції про притягнення винної особи (винних осіб) до обмеженої, повної чи підвищеної матеріальної відповідальності, а в разі необхідності - обґрунтування можливості зменшення суми, що підлягає стягненню з винного для відшкодування заподіяної шкоди.

До висновку додаються: письмові пояснення особи (осіб), яка притягається до матеріальної відповідальності; письмові пояснення інших осіб, причетних до факту заподіяння шкоди; акти ревізій (перевірок), інвентаризацій, накладні, витяги з обліково-видаткових книг і журналів та інші матеріали розслідування; довідка про вартісну оцінку заподіяної шкоди за підписом начальника відповідної служби та фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини.

Висновок підписується офіцером, який проводив розслідування. Всі матеріали розслідування подаються на розгляд командиру (начальнику) військової частини, який його затверджує у разі прийняття рішення про стягнення з винного встановленої шкоди.

Вищий за підлеглістю командир (начальник) перевіряє обґрунтованість притягнення винної особи до матеріальної відповідальності, а також розміру стягуваної суми. У виняткових випадках, з урахуванням матеріального стану винної особи, її сімейних обставин тощо, розмір суми, що підлягає стягненню, може бути зменшено. Розмір стягуваних сум у цьому разі не може бути меншим, ніж це передбачено пунктом 10 цього Положення.

Матеріальна відповідальність не настає у випадках: коли заподіяна шкода є наслідком дії непереборної сили; не встановлення винної особи; смерті винної особи; коли шкоду заподіяно внаслідок виконання наказу старшого начальника, або виправданого в конкретних умовах службового ризику, або правомірних дій.

Таким чином, аналізуючи положення пунктів 3, 10-15 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі», судова колегія дійшла висновку про те, що обсяг матеріальної відповідальності фактично ставиться у залежність, як від форми вини, так і від певних фактичних обставин, за якими власне визначається винуватість особи у заподіянні державі збитків, відповідно і міра вказаного виду юридичної відповідальності.

З урахуванням того, що законодавством чітко визначено необхідність встановлення вини в діях саме того військовослужбовця, який притягується до матеріальної відповідальності, та оскільки йдеться про застосування юридичної відповідальності до позивача, суд вважає, що відповідачем обов`язково мав би бути належним чином доведений склад правопорушення, вчиненого саме позивачем та наявність взаємозв`язку між діями останнього та заподіяною шкодою.

Таким чином, враховуючи конкретні обставини справи та викладені вище норми діючого у цій сфері законодавства, для притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності, обов`язковою умовою є підтвердження матеріалами службового розслідування факту умисного чи з необережності скоєння ним дій чи бездіяльності, та з якою метою завдано шкоду або збитки. Під час визначення виду дисциплінарного стягнення необхідно враховувати характер дисциплінарного проступку, обставини, за яких він був вчинений, настання тяжких наслідків, попередню поведінку військовослужбовця та його ставлення до виконання службових обов`язків.

Так, як вбачається з матеріалів службового розслідування, позивачем 26 листопада 2018 року було здійснено попередження та нагадування особовому складу І польового вузла зв`язку про злиття води з охолоджуваних систем автомобілів. Даний факт, як свідчать матеріали справи, підтвердили в ході службового розслідування ст.лейтенант ОСОБА_9 , прапорщики ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Разом з тим, згідно довідки, отриманої судом 1-ї інстанції від Гідрометеорологічного центру Чорного та Азовського морів, мінімальна температура повітря у селі Красносілка, Одеської області (т.б. де знаходиться в/частина НОМЕР_1 ), 26 листопада 2018 року становила НОМЕР_5 градуси.

Тобто, враховуючи вказані дані, можна зробити висновок, що позивачем, в даному випадку, фактично було завчасно здійснено нагадування особовому складу про необхідність злиття води в автомобілях, що останні, в свою чергу, і так повинні зробити при пониженні температури повітря до 0 і нижче градусів.

Стосовно ж відповідальності позивача за можливе не злиття води, то судова колегія з цього приводу зазначає, що згідно Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, «черговий парку» зобов`язаний в неопалюваних приміщеннях парку та в польових парках перевіряти, чи злито воду з систем охолодження двигунів, наявність табличок "Воду злито", робити про це запис у журналі контролю за зливанням води, а у разі різкого зниження температури - контролювати, чи знято з машин акумуляторні батареї і чи є таблички "Акумуляторні батареї знято".

Однак, жодних доказів того, що саме позивач ОСОБА_2 був черговим парку у листопаді 2018 року, відповідачем судам 1-ї та 2-ї інстанцій не надано.

Окрім того, як встановлено судом 1-ї інстанції в ході судового розгляду справи, журнал контролю зливання води із системи охолодження двигунів машин Військовою частиною НОМЕР_1 взагалі не ведеться, що, в свою чергу, є порушенням додатку 7 до Статуту внутрішньої служби (ст.ст.296,304,316).

Отже, суд зауважує, що матеріали службового розслідування та матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів про те, що саме з вини позивача, т.б. у зв`язку з неналежним виконанням ним службових обов`язків, трапилися розмороження двигунів автомобілів.

При цьому, судова колегія ще раз звертає увагу на те, що матеріальна відповідальність військовослужбовців настає виключно тільки у разі, якщо військовослужбовець умисно знищив, пошкодив, зіпсував, здійснив розкрадання або незаконне витрачання військового майна.

Крім того, відповідачем також не надано до суду і жодних належних доказів на підтвердження проведення командиром Військової частини НОМЕР_1 після розгляду матеріалів розслідування, особистої бесіди із позивачем, який притягається до матеріальної відповідальності, як це прямо передбачено п.23 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» №243/95.

Отже, вищезазначене свідчить про те, що відповідачем, під час проведення службового розслідування, не було дотримано вимог вищевказаного Положення №243/95.

Також, військовою частиною НОМЕР_1 та ТВО командира в/частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_1 не доведена і протиправна поведінка саме позивача, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою позивача і настанням шкоди, вина позивача у заподіянні шкоди військовій частині, які, в свою чергу, згідно з п.3 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі» №243/95, є обов`язковими і необхідними умовами для притягнення позивача до матеріальної відповідальності. Не має в матеріалах справи і жодних належних доказів того, що позивач у спірний період часу неналежно виконував свої функціональні обов`язки.

Так, за приписами ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У даному зв`язку ще слід звернути увагу й на те, що аналогічна правова позиція з цього спірного питання була неодноразово висловлена ВАС України, зокрема, в ухвалі від 13.11.2014р. по справі №К/800/58270/13 та в постанові Верховного Суду від 12.12.2018р. по справі №813/2751/17.

Така ж правова позиція з цього питання співпадає і з практикою ЄССЛ, яку, в свою чергу, згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди повинні застосовувати при розгляді справ, як джерело права.

Так, у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» (№30985/96), Європейський суд з прав людини зазначив, що дискреційні повноваження не повинні виконуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. по справі «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А), суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.9 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, з`ясувавши обставини у справі, перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, а також враховуючи факт добровільного (часткового) погашення позивачем матеріальної шкоди, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 дійсно підлягають задоволенню.

До того ж, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 та т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 15.11.2019р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: Д.В. Запорожан

Т.М. Танасогло