Справа № 520/6261/19
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 р.Справа № 520/6261/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Сіренко О.І. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 22.08.19 року по справі № 520/6261/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області , Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати пункт 4 Наказу Державної міграційної служби України №133 від 03.05.2019 року про визнання недійсними деяких посвідок щодо скасування посвідки на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що наказом Державної міграційної служби України про визнання недійсними деяких посвідок №133 від 03.05.2019 року визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню, посвідки на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вважає вказане рішення відповідача протиправним, незаконним та необґрунтованим та таким, що порушує права, свободи і законні інтереси іноземця та його право на постійне проживання в Україні на законних підставах, у зв`язку з чим просить його скасувати.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, треті особи Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання протиправним та скасування наказу - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано пункт 4 Наказу Державної міграційної служби України №133 від 03.05.2019 року про визнання недійсними деяких посвідок щодо скасування посвідки на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що позивач звернулася до Макарівського РВ УМВС України в Київській області з клопотанням щодо видачі їй посвідки на постійне проживання. При зверненні позивач надала довідку про те, що вона в період з 15.01.1993 по 15.07.1993 працювала на акціонерному товаристві «Завод Ленінська кузня», розташованому в Українській Радянській Соціалістичній Республіці (УРСР).

Керівництвом відділу Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб 15.06.2004 на підставі заяви позивача було прийнято рішення щодо документування її посвідкою на постійне проживання відповідно до абзацу 4 пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону України «Про імміграцію».

Так, відповідно до вказаної норми Закону такими, що мають дозвіл на імміграцію, вважаються іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулись протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

07.08.2001 набув чинності Закон України «Про імміграцію», відповідних чинних норм законодавства України строк, визначений абзацом четвертим пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону, не продовжено.

Відповідач зазначає, що заяви іноземців та осіб без громадянства про надання дозволу на імміграцію або видачу посвідки на постійне проживання подані в період з 07.08.2001 до 07.02.2002, підлягали розгляду відповідно до вимог Закону, тобто його норми використовувалися як норми прямої дії.

Таким чином, з відповідною заявою позивачу необхідно було звернутись до 07.02.2002, оскільки з 08.02.2002 року іноземці вказаної категорії мали право отримати посвідку на постійне проживання виключно за умови наявності дозволу на імміграцію при наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений частиною другою та третьою статті 4 Закону. Вимоги до документів, необхідних для отримання дозволу на імміграцію та їх перелік, визначений статтею 9 Закону України «Про імміграцію».

Проте, відповідач звертає увагу, що позивач процедуру надання дозволу на імміграцію не проходив.

Позивач прибувши на роботу, по Угоді між Урядом СРВ та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981, до УРСР звернувся з питанням видачі посвідки на постійне проживання 26.06.2003, у нього були відсутні підстави для оформлення посвідки на постійне проживання відповідно до абзацу четвертого пункту 4 розділу V «Прикінцевих положень» Закону.

Інформація про наявність будь-яких інших підстав для отримання посвідки на постійне проживання або оформлення дозволу на імміграцію у справі позивача відсутня. У зв`язку з цим рішення від 16.06.2004 року про оформлення посвідок на постійне проживання позивачу серії НОМЕР_1 виданої 16.06.2004, прийнято з порушенням вимог законодавства.

Позивач надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому серед іншого зазначено, що згідно з п. 3 ст. 5 та п. 2 Розділу 5 «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом зобов`язаний був прийняти нормативно - правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

З метою забезпечення виконання Закону України «Про імміграцію» Президент України видає Указ № 596 від 07.08.2001р.. яким покладає на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язує Кабінет міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Таким підзаконним актом, стала Постанова КМУ «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції. Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень. Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» від 26.12.2002р. №1983.

Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України «Про імміграцію», яка була видана з прострочкою встановленого терміну понад 1 рік 2 місяці.

Таким чином, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002р. у порядку передбаченому Постанова КМУ від 26.12.2002р. №1983 вже після спливу 6 - місячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин Соціалістичної республіки В`єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 року тому, що порядок видачі було затверджено 26.12.2002 року з причини невиконання Кабінетом Міністрів України Указу Президента України № 596 від 07.08.2001р., яким встановлено 2-х місячний термін для затвердження порядку документування посвідками іноземців.

Цим пояснюється, що термін прийому заяв про документування посвідкою на постійне проживання у зазначеної категорії громадян органами міграції було продовжено відомчим розпорядженням на 6-ти місячний термін до 26.06.2003 року.

Позивач зазначає, що звернулася з клопотанням про видачу їй посвідки на постійне проживання до органу міграції з клопотанням про видачу йому посвідки на постійне проживання, яке задоволене 26.06.2003року керівництвом ВГІРФО ГУ МСВ України в Київській області.

Позивач вважає, що нею пропущено 6 - місячний термін, передбачений «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію» звернення за документуванням Посвідкою на постійне проживання, не за своєю виною, а з причин невиконання Кабинетом міністрів України Указу Президента України № 596 від 07.08.2001р., яким було зобов`язано саме Кабінет міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу У «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 прибула до України з метою працевлаштування відповідно до Міжурядової Угоди "Про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР". Працювала на Акціонерному товаристві "Завод "Ленінська кузня" в період з 15.01.1993 по 15.07.1993.

16.06.2004 ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання відповідно до абз.4 п. 4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію".

Висновком головного спеціаліста відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання УПТППІ та ОБГ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 04.04.2019 про перевірку матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 зазначено, що рішення про видачу посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 прийнято з порушенням вимог Закону України "Про імміграцію" та підлягає скасуванню відповідно до вимог п.73 Порядку оформлення, наказом Голови ДМС України. Згідно п.п.8 п.72 Порядку оформлення, посвідка, оформлена з порушення вимог законодавства, вилучається, визнається недійсною та знищується.

На підставі вказаного висновку, Державною міграційною службою України винесено наказ №133 від 03.05.2019 про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання, в пункті 4 якого зазначено, що на підставі висновку ЦМУ ДМС у місті Києві та Київській області від 03.04.2019 стосовно громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , яким визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видану ВГІРФО ГУМВС України в Київській області 16.06.2004.

Не погоджуючись із пунктом 4 оскаржуваного наказу, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що пункт 4 Наказу Державної міграційної служби України №133 від 03.05.2019 року про визнання недійсними деяких посвідок щодо скасування посвідки на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято всупереч приписів чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-III від 07.06.2001.

Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Абзацом 6 п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію" визначено, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Отже, з вищевказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію, а відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що первинно, видача посвідки на постійне проживання позивачу здійснювалась відповідно до абз.4 п.4 розділу V Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", згідно з яким вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06.03.1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Зазначені підстави для видачі посвідки на постійне проживання були самостійно визнані міграційним органом та зазначені у висновку.

З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію. Відповідачем у справі зазначені обставини не наводяться і документально не підтверджуються.

Також з матепріалів справи вбачається, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України в 1993 році, а Закон України "Про імміграцію" прийнятий 07.06.2001, передбачив набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень. Позивачу, в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію, надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При наданні у 2004 році позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні, ВГІРФО ГУМВС України в Київській області проводило перевірку законності залишення громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам на постійне проживання на території України та керувалось положеннями абз.4 п.4 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні. За результатами аналізу цієї ж норми Закону відповідач прийняв протилежне рішення, що міститься у висновку ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 04.04.2019.

Належних та допустимих доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є підробленою або отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем до суду не надано.

Відповідно до приписів ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідачем по справі не було враховано, що перелік підстав для прийняття вказаного рішення передбачений ст.12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про пропущення позивачем ОСОБА_1 шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, колегія суддів зазначає наступне.

П.2 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" було зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Відповідно до п.3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" було рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президентом України було видано Указ №596 від 07.08.2001 р., яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Таким підзаконним актом стала Постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" №1983 від 26.12.2002 р.

Відповідно до вступної частини вищевказаної Постанови, остання була видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Отже, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України "Про імміграцію" відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 року у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 р. вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого "Прикінцевими положеннями" Закону України "Про імміграцію".

Отже, жоден громадянин Соціалістичної республіки В`єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 р., оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001 р.

Таким чином, колегія суддів аналізуючи наведене та дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що на момент звернення позивача з заявою про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п.4 розділу V Закону України "Про імміграцію", разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Вищевказана правова позиція узгоджується з висновком Верховного суду, викладеним в постанові від 03.08.2018 р. по справі № 820/1608/17, відповідно до якого посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до ст.ст. 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Так, скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 20.06.2018 р. по справі №820/1208/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пункт 4 Наказу Державної міграційної служби України №133 від 03.05.2019 року про визнання недійсними деяких посвідок щодо скасування посвідки на постійне проживання громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнято всупереч приписів чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2019 року по справі № 520/6261/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.08.2019 року по справі № 520/6261/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) О.І. Сіренко В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 25.11.2019 року