Справа № 520/9051/18
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 р.Справа № 520/9051/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Сіренко О.І.,

Суддів: Кононенко З.О. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук А.С

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Старосєльцева О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 21.02.19 року по справі № 520/9051/18

за позовом ОСОБА_1

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України

про визнання протиправними та неправомірними дій та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Офісу великих платників податку Державної фіскальної служби України, в якому просить суд: 1) визнати протиправними та неправомірними дії з приводу винесення наказу №865-о від 10.09.2018р. щодо призначення полковника податкової міліції ОСОБА_1 на посаду старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ третього відділу міжрегіонального оперативного управління Офісу великих платників Державної фіскальної служби; 2) скасувати наказ №865-о від 10.09.2018р.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що за власним добровільним рішенням співробітник податкової міліції проходив службу на посаді завідувача четвертого сектору управління оперативного забезпечення на окремих територіях зон АТО ГУ ДФС у Донецькій області. Після звільнення з даної посади у зв`язку із реорганізацією та скороченням тієї посади, на якій він проходив службу до відрядження в зону АТО, перебував у розпорядженні Офісу великих платників податків ДФС України з 22.02.2018р. по 22.04.2018р. Під час знаходження у розпорядженні пропозицій з приводу призначення на рівнозначну посаду (як до відрядження, так і під час відрядження) не одержував. Наполягав, що видання оскарженого наказу відбулось всупереч 1) вимогам ст.32 КЗпП України, якою передбачено, що переведення на іншу роботу в іншу місцевість допускається тільки за згодою працівника та 2) вимогам Інструкції про порядок призначення на посади та звільнення з посад осіб начальницького складу податкової міліції ДФС України, де прямо передбачено, що будь які призначення працівників податкової міліції ДФС проводяться на підставі рапортів кандидатів на відповідні посади із фіксацією згоди особи на призначення на запропоновану посаду, відповідачем протиправно без згоди позивача було призначено на нижчу посаду, місце проходження служби м. Львів.

12 лютого 2019 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Офісу великих платників податку Державної фіскальної служби України №865-о від 10.09.2018р.

В решті вимог - позов залишено без задоволення.

Відповідач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення в частині задоволення позову та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції. Стверджує, що відносини проходження служби за участю співробітника податкової міліції регулюються нормами спеціального законодавства, а саме: Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, яким передбачено обов`язок проходження служби особами рядового і начальницького складу проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників. Вказав на те, що у зв`язку з проведенням реорганізації та скорочення посади, на якій позивач проходив службу, а також спливу законодавчо встановленого строку перебування позивача у розпорядженні ОВПП ДФС, відсутності згоди позивача на призначення на запропоновані відповідачем посади, позивач правомірно був призначений без його згоди на рівнозначну посаду у м. Львів (посада - підполковник міліції). Отже, з викладених підстав, вважає наказ №865-о від 10.09.2018р. правомірним, а позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають.

Позивач, у надісланому відзиві на апеляційну скаргу вказав на правомірність винесеного судом першої інстанції рішення, з огляду на протиправність наказу Офісу великих платників податку Державної фіскальної служби України №865-о від 10.09.2018р. Отже, з викладених підстав, вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, ухваленим на підставі повних і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі та підтверджено наданими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні, наполягаючи на порушенні судом першої інстанції, при прийнятті рішення в частині задоволених позовних вимог, норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що наказом ДФС України Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з ОВП від 17.09.2015р. № 352-о позивач, підполковник податкової міліції ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника відділу організації викриття економічних злочинів оперативного управління СДПІ з ОВП у м. Харкові Міжрегіонального управління Міндоходів та призначений на посаду заступника начальника відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління СДПІ з ОВП у м. Харкові Міжрегіонального головного управління ДФС із посадовим окладом згідно зі штатним розписом у сумі 1.563,00грн. на місяць.

Наказом ДФС України від 15.02.2016р. №АТО28-ос (даний наказ містить гриф з обмеженим доступом та тому не наданий відповідачем до матеріалів справи) позивача направлено для подальшого проходження служби до ГУ ДФС у Донецькій області.

Відповідно до постанови КМУ від 30.06.2016р. №247 "Деякі питання територіальних органів Державної фіскальної служби" реорганізовані спеціалізовані державні податкові інспекції з обслуговування великих платників шляхом їх приєднання до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком, зокрема спеціалізована державна податкова інспекція з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління ДФС.

При цьому, в результаті процедур реорганізації СДПІ з ОВП у м. Харкові (у штаті якої позивач проходив службу) була припинена як юридична особа публічного права - контролюючий орган шляхом приєднання до Офісу великих платників податків ДФС України у якості структурного підрозділу.

Відтак, Офіс великих платників податків ДФС України (до якого шляхом реорганізації була приєднана СДПІ з ОВП у м. Харкові) та ГУ ДФС у Донецькій області були окремими юридичними особами публічного права - контролюючими органами.

З 15.02.2016р. по 22.02.2018р. позивач проходив службу на посаді завідувача четвертого сектору управління оперативного забезпечення на окремих територіях зон АТО ГУ ДФС у Донецькій області. З пояснень позивача, його оклад складав-7.190,00грн.

Наказом ДФС України від 21.02.2018р.№ 287-о позивач за власним рапортом був звільнений з посади завідувача четвертого сектору управління оперативного забезпечення на окремих територіях зон АТО ГУ ДФС у Донецькій області та відряджений для подальшого проходження служби з 22.02.2018р. на строк до двох місяців у розпорядження Офісу великих платників податків ДФС.

Отже, на період часу 22.02.2018р.-22.04.2018р. припадає знаходження позивача у розпорядженні Офісу ВПП ДФС.

Відповідно до протоколу засідання Атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції ОВПП ДФС від 20.04.2018р. № 11 позивачу були запропоновані дві посади: 1) старшого оперуповноваженого першого відділу в міжрегіональному оперативному управлінні Офісу ВПП ДФС (на час перебування у декретній відпустці основного працівника) та 2) старшого оперуповноваженого третього відділу в міжрегіональному оперативному управлінні Офісу ВПП ДФС.

Станом на 23.08.2018р. позивач рапорт про призначення на запропоновані посади до Управління по роботі з персоналом не подавав.

10.09.2018р. наказом В.о. начальника Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України № 865-о позивач відповідно до п.42 пп. "б" Положення №114 призначений на посаду старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ третього відділу міжрегіонального оперативного управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби із посадовим окладом в розмірі 5.500,00грн. на місяць.

Підставами видання даного наказу стали протокол засідання атестаційної комісії по роботі з працівниками податкової міліції Офісу великих платників податків ДФС від 06.08.2018р. №23 та службова записка першого заступника начальника Офісу великих платників податків ДФС Собчука О.М. від 05.09.2018 № 54476/28-10-21-01-14.

Не погодившись із зазначеним наказом №865-о від 10.09.2018 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправними та неправомірними дій з приводу винесення наказу №865-о від 10.09.2018р. щодо призначення полковника податкової міліції ОСОБА_1 на посаду старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ третього відділу міжрегіонального оперативного управління Офісу великих платників Державної фіскальної служби, суд першої інстанції виходив з того, що ця вимога об`єктовно не здатна у даному конкретному випадку забезпечити належне чи ефективне та дієве поновлення суб`єктивного права позивача. В цій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, отже, перегляду підлягає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування наказу Офісу великих платників податку Державної фіскальної служби України №865-о від 10.09.2018р, суд першої інстанції виходив з того, що призначення позивача на нижчу посаду здійснено без згоди ОСОБА_1 , з порушенням вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно пункту 353.1 статті 353 Податкового кодексу України, особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

З правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 07.05.2002р. №8-рп/202 у справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України статусу, посадових осіб (частина перша статті 9 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII) (3723-12) слідує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Правовідносини з приводу проходження служби у податковій міліції були комплексно унормовані законодавцем у приписах розділу ХVIІІ-2 Податкового кодексу України, але п.134 розділу І Закону України №1797-VIII від 21.12.2016р. розділ ХVIІІ-2 Податкового кодексу України було виключено з тексту Податкового кодексу України.

Згідно з п.п.1 і 5 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" з 07.11.2015 року втратив чинність Закон України "Про міліцію", у той час як до вказаної дати проходження служби в податковій міліції здійснювалось за правилами проходження публічної служби в органах внутрішніх справ, а в діяльності податкової міліції застосовувались процедури дисциплінарного провадження та реалізації владних правоохоронних повноважень, розроблені та запроваджені законодавцем для органів внутрішніх справ.

З огляду на викладене, вирішуючи питання про коло нормативно-правових актів, котрі з 01.01.2017 року регламентували правовідносини з проходження публічної служби в податковій міліції та виконання службовими (посадовими) особами податкової міліції обов`язків за штатними посадами, слід брати до уваги положення п.1 постанови КМУ від 30.10.1998р. №1716, відповідно до якого особи начальницького складу податкової міліції проходять службу в порядку, встановленому Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР (затверджено постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. № 114; далі за текстом - Положення №114), норми Положення №114 (котрі формально не втратили чинності у зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ), приписи Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ (затверджено Законом України від 22.02.2006р. №3460-IV; далі за текстом - Дисциплінарний статут; котрі формально не втратили чинності у зв`язку з ліквідацією органів внутрішніх справ).

Згідно з п. 40 Положення №114 призначення на посади рядового і начальницького складу провадиться відповідними начальниками згідно з номенклатурою посад, що визначається Міністром внутрішніх справ відповідно до його компетенції. При цьому враховується таке: в) при здійсненні організаційно-штатних заходів особи начальницького складу можуть зараховуватися в розпорядження органу внутрішніх справ на строк не більше 15 діб. У виняткових випадках, пов`язаних з особливими обставинами, перебування в розпорядженні органу внутрішніх справ понад 15 діб, але не більше двох місяців, допускається з дозволу Міністра внутрішніх справ. До цього строку не зараховуються періоди перебування в установлених цим Положенням відпустках (крім відпусток по вагітності, родах і догляду за дитиною), на лікуванні (обстеженні) у лікувальних закладах; Переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу має здійснюватися, як правило, без зарахування їх у розпорядження відповідного органу внутрішніх справ; призначення на посади осіб, які перебувають у розпорядженні відповідного органу, провадиться в найкоротший строк, але не пізніше двох місяців із дня звільнення їх з посади (п.п. "г"); при необхідності термінового заміщення вакантної посади дозволяється прямому начальникові - від начальника відділу внутрішніх справ району, йому рівних і вище, з дозволу начальника, який користується правом призначення на цю посаду, тимчасово призначити особу начальницького складу на вакантну посаду на строк не більше одного місяця (п.п. "д").

При цьому, в силу п.21 Положення №114 дійсно передбачено, що особи рядового і начальницького складу зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників. Направлення для проходження служби за межами республіки здійснюється за згодою працівника в порядку, встановленому законодавством.

Водночас, на спірні правовідносини поширюються положення підзаконного нормативного акту локальної дії - Інструкції про порядок призначення на посади та звільнення з посад осіб начальницького складу податкової міліції ДФС України (затверджена наказом ДФС України від 15.06.2017р. № 421; далі за текстом - Інструкція №421).

Відповідно до п.1.4 Інструкції №421 при внесенні пропозиції на ім`я Голови до подання на призначення на посади основної номенклатури ДФС обов`язково надається рапорт на ім`я Голови ДФС про надання згоди на призначення на запропоновану посаду, погоджений безпосереднім керівником та першим заступником начальника ГУ ДФС (Офісу ДФС) відповідно до розподілу обов`язків (п.1.4.) При переміщенні осіб начальницького складу підрозділів податкової міліції апарату ДФС підрозділом , до якого призначається такий працівник, до Департаменту кадрової роботи з персоналом надається такий пакет документів на вищі та рівнозначні посади у зазначених структурних підрозділах або при призначенні на посади до апарату ДФС працівників податкової міліції територіальних органів , зокрема - рапорт працівника, що призначається. На нижчі посади - також рапорт особи начальницького складу, що призначається (п.1.9.). Порядок призначення на посади та звільнення з посад осіб начальницького складу податкової міліції обліково-контрольної номенклатури також передбачає надання рапорту кандидата на призначення на посаду (п.3).

З огляду на зазначене, колегія суддів вказує на неможливість призначення працівника податкової міліції на будь-яку посаду без попереднього подання таким працівником особисто складеного письмового рапорту про це.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, оскаржений наказ був прийнятий з посиланням на п.п. "б" п.42 Положення №114, згідно з якого переміщення по службі осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу провадиться: на рівнозначні посади - у разі службової необхідності, проведення планової заміни в місцевостях, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, а також для доцільнішого використання з урахуванням їх ділових і особистих якостей, стану здоров`я, віку та підготовки за новою спеціальністю. Рішення про переміщення по службі осіб середнього, старшого або вищого начальницького складу приймається відповідним начальником з урахуванням думки їх прямих начальників і колективу працівників.

Доказів існування такої службової необхідності відповідачем ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції відповідачем не подано (як не подано і доказів скорочення посади, на якій позивач проходив службу в ГУ ДФС у Донецькій області).

Пояснень з приводу приписів п.1.4 Інструкції №421 (призначення працівника податкової міліції на посаду без власного рапорту такого працівника є неможливим), матеріали справи не містять.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, після повернення на роботу до Офісу великих платників податків ДФС України позивач на посаду у штаті не призначався, а постійно знаходився у розпорядженні.

За приписами ст.ст.8 і 43 Конституції України (за відсутності іншого акту права) відмова працівника у будь-якій формі ((у тому числі і шляхом ухилення тощо) від призначення на нову штатну посаду в державному органі є підставою для прийняття рішення про припинення правовідносин з проходження публічної служби, а не примусового призначення на іншу посаду за розсудом роботодавця (органу управління, суб`єкта призначення).

З наявної в матеріалах справи відповіді відповідача на адвокатський запит адвоката позивача ОСОБА_2 вбачається, що кількість вакантних посад у міжрегіональному оперативному управлінні ОВПП ДФС становить станом на: 23.02.2018 року - 41 вакантна посада, 20.04.2018 року - 48 вакантних посад, 06.08.2018 року - 23 вакантні посади, 10.09.2018 року - 32 вакантні посади.

При цьому, з усіх наявних вакантних посад, відповідачем запропонована лише одна посада, нижча ніж та, яку займав позивач.

Доказів на спростування зазначеного матеріали справи не містять.

Таким чином, колегія суддів погоджується звисновком суду першої інстанції про те, що наказ Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України від 10.09.2018р № 865-о про призначення ОСОБА_1 прийнято безпідставно, за відсутності згоди позивача, що є порушенням норм чинного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного наказу №865-о від 10.09.2018р., діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Податковим кодексом України, з порушенням вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем не надано належних доказів на обґрунтування правомірності винесення оскаржуваного наказу.

Враховуючи встановлені вище обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 в частині скасування спірного наказу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України від 10.09.2018р № 865-о.

Доводи апелянта про те, що посада, на яку призначений ОСОБА_1 можна вважати рівнозначною, з посадою на якій він перебував до проходження служби в АТО, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено, що до призначення в зону АТО позивач займав посаду заступника начальника відділу, в управлінні оперативного забезпечення на окремих категоріях зон АТО ГУ ДФС у Донецькій області проходив службу на посадах начальника відділу, завідувача сектору. Посадовий оклад ОСОБА_1 з 01.03.2019 року складає 7 190 грн. При цьому, позивача призначено без рапорту на посаду старшого оперуповноваженого з ОВС третього відділу міжрегіонального оперативного управління ОВП ДФС із посадовим окладом 5 500 грн. Таким чином, посилання апелянта на те, що позивача призначено на посаду, яку можна вважати рівнозначною, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

За змістом п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, відповідача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 року по справі № 520/9051/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)О.І. Сіренко
Судді(підпис) (підпис) З.О. Кононенко В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 25.11.2019 року