Справа № 140/2122/19
Суддя: Багрій Василь Миколайович
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/11028/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Багрія В. М.,

суддів Большакової О. О., Качмара В. Я.,

з участю секретаря судового засідання Болюк Н. В.,

представника відповідача Сабін І. В.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2019 року (рішення ухвалено у м. Луцьку судом у складі головуючого судді Сороки Ю. Ю.) у справі № 140/2122/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Волинській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Волинській області) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (правонаступник - Головне управління ДПС у Волинській області) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Позивач просив: визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4987-55 від 02/15/2019 (так у вимозі);

стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Волинській області на користь позивача судові витрати в розмірі 768,40 грн та витрати на надання правової допомоги в сумі 3500 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06.09.2019, яке прийняте у порядку спрощеного позовного провадження, позивачу в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив ОСОБА_1 , подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначає, що він з 25.04.2006 по 15.05.2019 дійсно був зареєстрований як ФОП, однак, починаючи з 01.12.2008 по 15.05.2019, жодної господарської діяльності як підприємець не проводив, найманих трудових ресурсів не мав, доходів не отримував, звітів не подавав.

На думку апелянта, обов`язок сплати єдиного внеску фізичною особою-підприємцем, яка перебуває на загальній системі оподаткування, залежить від отриманих доходів, яких в позивача немає.

Останні 10 років він перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Волиньхолдінг», яке як роботодавець, сплачувало єдиний соціальний внесок, розмір якого перевищує мінімальний страховий внесок.

Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовільнити позовні вимоги.

Відповідач - ГУ ДФС у Волинській області подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, представника відповідача, яка просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в період з 25.04.2006 по 15.05.2019 був зареєстрований як ФОП, а отже, відповідно до пункту 2 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» був платником єдиного внеску незалежно від факту отримання прибутку. Той факт, що у спірний період позивач працював за трудовим договором не звільняє його від обов`язку зі сплати єдиного внеску.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції та, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, враховує таке.

У справі встановлено, що 25.04.2006 ОСОБА_1 зареєстрований Луцькою районною державною адміністрацією Волинської області як фізична особа-підприємець. 03.05.2006 позивач взятий на облік у податковому органі як платник податків. Вказане підтверджується витягом з ЄДРЮОФОП та громадських формувань.

В період з 01.12.2008 по даний час позивач працює столярем 5-го розряду у ПрАТ «Волиньхолдінг», що підтверджується копією його трудової книжки , наказом про прийом на роботу та довідками про доходи ОСОБА_1 .

Головним управлінням ДФС у Волинській області сформовано та надіслано позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4987-55 від 02/15/2019 з єдиного соціального внеску на суму 18276,72 грн.

15.05.2019 ОСОБА_1 знято з обліку як фізичну особу-підприємця. Вказане підтверджується витягом з ЄДРЮОФОП та громадських формувань.

17.05.2019 позивачем подано до ДФС України скаргу на вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-4987-55 від 02/15/2019.

Рішенням ДФС України № 27835/6/99-99-11-05-08-65 від 18.06.2019 скаргу позивача залишено без розгляду, у зв`язку із пропуском 10-ти денного строку для подання скарги на рішення контролюючого органу.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску, умови та порядок нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VІ, який набрав чинності з 01.01.2011 (далі - Закон № 2464-VІ), Порядком формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 № 435 (далі - Порядок № 435).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VІ єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 31 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що формує податкову і митну політику (в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів, єдиного внеску) та забезпечує її реалізацію (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), та його територіальні органи.

Стаття 3 Закону № 2464-VІ визначає, що збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами: законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску; прозорості та публічності діяльності органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску; захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464-VІ встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини 2 статті 6 Закону № 2464-VІ платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІІ Порядку № 435 фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, формують та подають до органів доходів і зборів звіт самі за себе один раз на рік до 10 лютого року, що настає за звітним періодом. Звітним періодом є календарний рік. Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску подається за формою № Д5 згідно з додатком 5 до цього Порядку із зазначенням типу форми «початкова».

Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

За змістом частини 1 статті 25 Закону № 2464-VI рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом 1 частини 4 статті 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до частин 5,7,8 статті 9 Закону № 2464, сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування; єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку; платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Відповідно до пункту 16 статті 25 Закону № 2464 строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Таким чином, фізичні особи-підприємці, в тому числі які обрали спрощену систему оподаткування, зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, подавати з цього приводу до органу доходів і зборів за основним місцем обліку до 10 лютого року, що настає за звітним періодом, звітність. У свою чергу орган доходів і зборів здійснює державний нагляд за збором та веденням обліку єдиного внеску, а у випадку виявлення у платника цього внеску недоїмки, надсилає вимогу про її сплату.

Частина 4 статті 4 Закону № 2464-VІ передбачає, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Вказана норма кореспондує з пунктом 3 розділу ІІІ Порядку № 435, згідно з яким фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему, та члени фермерського господарства звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Звіт зазначеними особами не подається.

Отже, звільнення фізичної особи-підприємця від сплати єдиного внеску можливе при наявності двох умов: 1) особа повинна мати статус пенсіонера за віком або інваліда; 2) особа повинна отримувати відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

В матеріалах справи відсутні дані про те, що позивач є інвалідом або пенсіонером за віком та отримує пенсію або соціальну допомогу, а отже він не звільнений від обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок.

Згідно частини 4 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів: 1) заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням; 2) ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв`язку з її смертю, визнанням її безвісно відсутньою або оголошенням померлою.

Відповідно до частини 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Як видно з витягу з ЄДРЮОФОП та громадських формувань, позивач зареєстрований як ФОП 25.04.2006. 15.05.2019 внесено запис до ЄДРЮОФОП та громадських формувань про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача. Таким чином, в період з 25.04.2006 по 15.05.2019 позивач відповідно до статті 4 Закону № 2464 був платником єдиного внеску.

Виходячи з аналізу наведених вище норм права та обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що прийнята відповідачем вимога про сплату боргу № Ф-4987-55 від 02/15/2019 є законною та обгрунтованою, а отже відсутні підстави для її скасування.

Щодо твердження апелянта про відсутність в нього обов`язку зі сплати єдиного внеску оскільки фактичної підприємницької діяльності він не вів та прибутку не отримував, то таке є безпідставним.

Згідно абзацу 2 частини 2 статті 7 Закону № 2464 у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Аналіз наведеної норми права дозволяє дійти висновку, що Закон не ставить у залежність обов`язок із сплати єдиного внеску від факту отримання чи неотримання в певному звітному періоді фізичною особою-підприємцем доходу (прибутку).

Щодо посилання апелянта на відсутність в нього обов`язку зі сплати єдиного внеску оскільки останні 10 років позивач перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Волиньхолдінг», що виключає обов`язок сплати ним як фізичною особою-підприємцем єдиного внеску, то такі також є безпідставиними.

Як уже зазначалось вище, частиною 4 статті 4 Закону № 2464 передбачено пільги зі сплати єдиного внеску. Такі пільги зокрема встановлено для осіб, що отримують пенсію за віком, осіб з інвалідністю, осіб що досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Вказаний список є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Отже, Законом не передбачено для ФОП-ів пільг зі сплати єдиного внеску за умови роботи найманим працівником.

Виходячи з вищенаведеного, судом першої інстанції прийнято законне та обгрунтоване рішення про відмову позивачу в задоволенні позову.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з врахуванням усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Доводи апелянта, в силу наведеного, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2019 року у справі № 140/2122/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В. М. Багрій
судді О. О. Большакова
В. Я. Качмар
Повний текст постанови виготовлений 22.11.2019.