Справа № 460/2955/19
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2019-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 листопада 2019 року м. Рівне №460/2955/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі - відповідач) про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови позивачу в поновленні виплати раніше призначеної пенсії та зобов`язання відповідача з 4 жовтня 2019 року поновити виплату раніше призначеної позивачу пенсії. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є громадянином України та з 20 березня 2012 року отримував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З 1 жовтня 2017 року виплату пенсії позивачу було припинено у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки (далі - США). 4 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії. Проте, відповідач відмовив позивачу в поновленні нарахування та виплати пенсії, обґрунтовуючи своє рішення тим, що чинне законодавство України не визначає механізму поновлення виплат пенсії пенсіонерам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон у ті країни, з якими не було укладено міжнародних договорів про співпрацю. Вказані дії відповідача позивач вважає протиправними, оскільки право громадянина України пенсійного віку на отримання пенсії не може ставитися в залежність від факту наявності в нього постійного місця проживання на території Україні, або ж від факту укладення Україною з країною перебування особи міжнародного договору про механізм перерахування пенсійних платежів. Так, позивач вказує, що пункт 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» дійсно містить норму про право територіальних органів ПФУ приймати рішення про припинення виплати пенсії пенсіонеру на період його проживання кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Також, статтею 51 вказаного Закону передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Однак, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 вказані вище пункт 2 частини першої статті 49 та друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо правомірності припинення виплати пенсії на період перебування пенсіонера за кордоном визнано неконституційними. Таким чином, на думку позивача, починаючи з 8 жовтня 2009 року відсутні будь-які підстави для не виплати пенсії особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон до країн, з якими Україна не має відповідних міжнародних договорів, в тому числі до США. З наведених підстав, позивач просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

У встановлений судом строк відповідач подав до суду відзив на адміністративний позов, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог. На обґрунтування своїх заперечень зазначив, що з 20 березня 2012 року та до виїзду на постійне місце проживання до США позивач отримував пенсію за віком на умовах Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», стаття 51 якого передбачає, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Разом з тим, на даний час договір про співпрацю в галузі пенсійного забезпечення між США та Україною не укладений, а тому підстави для поновлення нарахування та виплати позивачу пенсії з 4 жовтня 2019 року відсутні. Також, відповідач зауважує, що до заяви про поновлення виплати пенсії були додані копії з паспорта громадянина України позивача з відмітками про зняття з реєстрації місця проживання 12 вересня 2017 року та оформлення виїзду на постійне проживання до США. Тобто, наданий паспорт не засвідчує місце проживання (реєстрації) позивача в України, як це передбачено Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1. З наведених підстав просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заяви, клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:

23 жовтня 2019 року позовна заява надійшла до суду.

25 жовтня 2019 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

11 листопада 2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву.

20 листопада 2019 року відповідач подав до суду докази, що витребовувалися ухвалою суду від 25 жовтня 2019 року.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини справи, встановлені судом:

З 20 березня 2012 року позивачу було призначена пенсія за віком на умовах Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

На підставі розпорядження начальника Рівненського районного відділу обслуговування громадян Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 18 вересня 2017 року припинено виплату позивачу пенсії за віком у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до США.

В подальшому позивач виїхав на постійне місце проживання до США, що підтверджується відміткою паспорті останнього про оформлення виїзду на постійне проживання від 27 вересня 2017 року.

4 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив поновити йому виплату раніше призначеної пенсії.

Листом від 11 жовтня 2019 року за № С-2631/07.1-59 відповідач повідомив позивачу про відмову в поновленні виплати пенсії, посилаючись на відсутністю міжнародного договору між Україною та США з питань пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058), який набрав чинності 1 січня 2004 року.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058), виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 51 Закону № 1058, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

При цьому, суд зауважує, що міжнародні договори між Україною та США з питань пенсійного забезпечення не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

Зазначені положення Закону № 1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вище вказаного рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058 держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

З вказаного вище слідує, що з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі відповідних положень зазначеного Закону.

При цьому, не укладення Україною міжнародного договору у галузі пенсійного забезпечення з іншою державною, в якій проживає громадянин України, на переконання суду, не може бути правовою підставою для відмови такому громадянину України в отриманні передбаченого статтею 46 Конституції України соціального захисту у вигляді отримання пенсії.

Одночасно суд зауважує, що відповідно до частин першої, другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань суду достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Одночасно, суд відхиляє доводи відповідача, зазначені у відзиві, щодо відсутності підстав для поновлення виплати пенсії з огляду на те, що позивачем всупереч вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1) не наданий документу про зареєстроване місце проживання.

Зокрема, відповідно до пункту 2.8 Порядку № 22-1, поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії. Тобто, подання позивачем додаткових документів при поновленні виплати пенсії являється виключно його правом та не створює обов`язку щодо їх подачі.

Також, суд критично оцінює посилання відповідача на пункти 2.9 та 2.22 Порядку № 22-1 щодо обов`язку пенсіонера особисто звернутися до органу Пенсійного фонду України та пред`являти паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце його проживання) при поданні заяви при поновленні пенсійних виплат, оскільки вказані пункти регулюють звернення особи за пенсією, а не порядок подання ним заяви про її поновлення.

Крім того, згідно з пунктом 1.5 Порядку № 22-1, заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Таким чином, пенсіонер наділений правом вибору порядку звернення до органу, що призначає пенсію, або особисто, або через свого представника.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку про те, що відповідач протиправно відмовив позивачу в поновленні виплати раніше призначеної пенсії, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання таких дій протиправними є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 45 Закону № 1058, пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Згідно з частиною другою статті 49 Закону № 1058, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно до пункту 4.1 Порядку № 22-1, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою.

Отже призначити, а в даному випадку поновити пенсію необхідно з дня звернення особи до пенсійного органу із відповідною заявою.

Оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою про поновлення виплати йому пенсії 4 жовтня 2019 року, то відповідач повинен поновити виплату пенсії позивачу саме з цієї дати - 4 жовтня 2019 року.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним рішення про відмову в поновленні виплати пенсії позивачу. Натомість обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та вказують на неправомірність поведінки відповідача в спірних правовідносинах.

Підсумовуючи вищенаведене в його сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовної заяви в повному обсязі.

Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає, що в адміністративному позові позивачем заявлена одну вимога немайнового характеру, оскільки вимога про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в поновленні виплати пенсії та зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії позивачу як наслідок протиправності дій, - є однією вимогою.

Тобто, за подання до суду даного позову позивачу належало сплатити судовий збір в розмірі 768,40грн.

Проте, згідно з наявним в матеріалах справи оригіналом квитанції від 23 жовтня 2019 року № 0.0..1позивачем сплачений судовий збір в сумі 1536,80грн.

Відтак, кошти в сумі 768,40грн. суд уважає коштами судового збору, внесеними у більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, зокрема, в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Станом на час розгляду справи, клопотання про повернення коштів судового збору сплачених в більшому розмірі, ніж встановлено законом, від позивача не надходило, отже у суду відсутні правові підстави для вирішення питання про повернення зазначеного судового збору.

Щодо решти судового збору в сумі 768,40грн, то він підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача відповідно до частини першої статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 241-246, 263 КАС України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 в поновленні виплати раніше призначеної пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області поновити виплату ОСОБА_1 раніше призначену їй пенсію з 4 жовтня 2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судовий збір в сумі 768,40грн (сімсот шістдесят вісім гривень, 40коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

2) відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Короленка, 7, ).

Повний текст рішення складений 22 листопада 2019 року.

Суддя Комшелюк Т.О.