Справа № 200/10947/19-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року справа №200/10947/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Арабей Т.Г.

Міронової Г.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Логойда Т.В.) від 30 вересня 2019 року (повний текст рішення складено 30 вересня 2019 року) по справі №200/10947/19-а за позовом ОСОБА_1 до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання протиправними дій, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі в Донецькій області про визнання протиправними дії щодо відмови листом від 16.08.2019 р. №506/Г-01-01-15 у виплаті пенсії за період з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2016 року; визнання протиправною бездіяльність щодо не виплати їй пенсії за період з 01 червня 2015 року по 31 грудня 2016 року, та зобов`язання виплатити їй заборгованість з пенсії за вказаний період.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає, що судом першої інстанції не було враховано те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII було встановлено певне обмеження щодо виплати пенсії особам у період служби в органах місцевого самоврядування із встановленням умови застосування такого обмеження з 01.06.2015 року - прийняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах. Прийняття до уваги змін, внесених Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VIII до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» стосовно обмеження у виплаті пенсії, та не прийняття до уваги умов застосування такого положення, встановлених тим самим Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, на думку позивача є неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, судом першої інстанції не було враховано правові позиції Верховного Суду, викладені, зокрема у постановах від 18.09.2019 року у справі №727/4501/17, від 16.05.2019 року у справі №134/89/16-а, від 15.06.2019 року у праві №404/4811/16-а та інш.

Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомленні належним чином, а тому згідно до вимог п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 197 КАС України справу було розглянуто в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач з 2003 року проходить службу в органах місцевого самоврядування і з 01 вересня 2014 року одночасно перебуває на обліку у відповідача як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року виплату пенсії припинено, а з 01 січня 2017 року - поновлено.

01 серпня 2019 року позивач звернулася до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області із заявою про виплату заборгованості з пенсії за період її невиплати.

Листом від 16 серпня 2019 року №506/Г-01-15 в задоволенні заяви відмовлено з посиланням на ч. 7 ст. 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», згідно з якою тимчасово у період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року посадовим особам місцевого самоврядування у період служби в органах місцевого самоврядування пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються.

Наведені обставини сторонами не оспорюються. Спірним у цій справі є право позивача на отримання пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за період з 01.06.2015р. по 31.12.2016р.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон № 213-VIII, яким внесено зміни до статті 54 Закону № 2262-ХІІ та визначено, що «тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «;Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється».

Пунктом п`ятим Прикінцевих положень Закону № 213-VIII передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до зазначених вище законів.

Оскільки Закон № 213-VIII не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу» .

З огляду на аналіз наведених норм закону, колегія суддів дійшла висновку про те, що з 1 червня 2015 року позивач, яка працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», втратила право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного закону. Проте, з цієї дати їй повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019р. у справі №727/4501/17 ,від 27 березня 2018 року у справі № 695/831/16-а та від 12 лютого 2019 року у справі №263/7537/16-а, постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року у справі №333/6710/15-а.

Застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин правових позицій, викладених Верховним судом у постановах 13 червня 2019 року справа № 132/1127/17, від 14 червня 2019 року справа №583/2875/15-а, колегія суддів вважає помилковим з огляду на не тотожність справ. У наведених справах позивачі отримували пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача поновити йому виплату пенсії за віком починаючи з 1 червня 2015 року по 31 грудня 2015 року є обґрунтованими.

Разом з тим, частиною 1 статті 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, за приписами якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

За приписами частини 3 цієї статті якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Матеріали справи не містять клопотань від позивача щодо поновлення строку звернення до адміністративного суду та не наведено аргументів щодо наявності поважності причин.

Колегія суддів вважає, що будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що діями чи бездіяльністю відповідача порушуються його права та законні інтереси. Пенсія є періодичним платежем, про зупинення його виплати позивач знав, а тому в разі незгоди, мав право звернутися до суду.

Посилання позивача на положення ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» колегією суддів не прийнято до уваги з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Тобто, за змістом наведеної норми, строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих сум пенсії. У спірних правовідносинах суми пенсії за період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року позивачеві не нараховувались.

З огляду на викладене, з урахуванням часу звернення позивача з позовом до суду 06 вересня 2019 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги за період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року підлягають залишенню без розгляду.

Аналогічна правова позиція щодо застосування строку звернення до суду висловлена Верховним судом у постановах від 27 березня 2018 року у справі №695/831/16-а, від 18.09.2019р. у справі №727/4501/17.

Щодо позовних вимог за період з 1 січня 2016 року по 26 травня 2016 року колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно прийнято до уваги, що з 01.01.2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 911-VIII від 24/12/.2015 (далі - Закон №911-VIIІ), яким внесено зміни до статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV та визначено, що тимчасово, у період з 1січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах та умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії /щомісячне грошове утримання/ не виплачуються.

Вказаний закон є чинним, його положення не було визнано неконституційними.

Тобто, виходячи з положень вищенаведених норм законів з 01.01.2016р. тимчасово на період по 31 грудня 2016 року почали діяти обмеження (встановлені Законом № 911-VIIІ) щодо виплати пенсії позивачеві з огляду на ту обставину, що вона працює на посаді, передбаченої Законом України «Про державну службу», що виключає виплату призначеної пенсії.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову за цей період.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постанова прийнята з порушенням норм матеріального, що є підставою для часткового скасування постанови та прийняття нової постанови.

Керуючись статтями 23, 33, 123, 139, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року по справі №200/10947/19-а - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року по справі №200/10947/19-а - скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі в Донецькій області про зобов`язання виплатити заборгованість за період з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Першотравневому районі в Донецькій області про зобов`язання виплатити заборгованість з пенсії за період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року залишити без розгляду.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2019 року по справі №200/10947/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 26 листопада 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

суддів: А.А. Арабей

Г.М. Міронова