Справа № 824/1253/19-а
Суддя: Кушнір Віталіна Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2019 р. м. Чернівці Справа № 824/1253/19-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнір В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

У поданому до суду адміністративному позові ОСОБА_1 (далі - позивач) просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі - відповідач) при розгляді заяви про призначення пенсії за вислугою років від 30.07.2019р.;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсію за вислугу років незалежно від віку, як працівнику охорони здоров`я, який має спеціальний стаж роботи більше 25 років, з дня подачі заяви від 30.07.2019р.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона працювала на посаді медичного працівника та має спеціальний стаж понад 25 років. 04 червня 2019 року Конституційним Судом України ухвалено Рішення №2-р/2019, яким Суд визнав неконституційними положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (в редакції змін, внесених Законом №213 та Законом №911). За наявності відповідного стажу та з урахуванням прийнятого Конституційним Судом Рішення №2-р/2019, позивач звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років та відповідними документами. Однак, орган Пенсійного фонду направив їй відповідь, якою не вирішив питання по суті, при цьому зазначив, що заява буде вирішена по суті після внесення змін до законодавства.

Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, оскільки, на її думку, нею надано всі необхідні документи, які підтверджують її спеціальний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, а посилання відповідача про те, що у рішенні Конституційного Суду не визначено порядку його виконання є, на думку позивача, протиправними.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки зазначає, що позивач із заявою про призначення пенсії за вислугу років до відповідача не зверталась. Відповідач вказує, що позивачем було подано заяву, в якій остання просила проаналізувати її документи з метою визначення можливості її виходу на пенсію за вислугу років згідно з п."е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та зробити розрахунок розміру пенсії. Так, зазначає, що відповідно до поданих документів, спеціальний стаж позивача, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, становить 26 років 9 місяців (зарахований по 30.06.2017). При цьому, відповідно до ст.7 Закону № 1788 пенсія за вислугу років призначається за умови звільнення з роботи, яка дає право на даний вид пенсії. Таким чином, відповідач вказує, що реалізувати право на призначення пенсії за вислугу років позивач зможе після звільнення з роботи.

Відповідач зазначає, що за наслідком розгляду заяви позивача орган Пенсійного фонду листом від 12.08.2019р. надав відповідь відповідно до норм чинного законодавства.

Ухвалою суду від 25.11.2019р. відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно записів трудової книжки, з 07.08.1990р. по 07.12.1992р. працювала в КМУ «Міська клінічна лікарня №2» на посаді медичної сестри фізкабінету, з 08.12.1992р. по 24.01.1994р. працювала на посаді медсестри кабінету зондування поліклініки в Чернівецькій міській клінічній лікарні №1, з 24.01.1994р. по 28.12.1998р. - знову працювала в КМУ «Міська клінічна лікарня №2» на посаді медичної сестри фізкабінету, з 28.12.1998р. по 31.12.1998р. - працювала на посаді медичної сестри фізкабінету в Чернівецькій міській клінічній лікарні №1, з 01.01.1999р. по теперішній час - працює на посаді медичної сестри з фізіотерапії фіз.відділення Чернівецької міської поліклініки №1 (а.с.18-20).

Зазначені вище обставини також підтверджуються: довідкою КМУ «Міська клінічна лікарня №2» №910 від 08.08.2017р., довідкою ОКУ "Лікарня швидкої медичної допомоги" (попередня назва Міська клінічна лікарня №1) №126 від 08.08.2017р., довідкою КМУ "Міська поліклініка №1" №24 від 04.08.2017р., довідкою КНП "Міська поліклініка №1" №20 від 25.06.2019р. (а.с.21-24).

Позивач 14.08.2017р. звернулась до пенсійного органу із заявою, у якій просила здійснити умовний розрахунок її страхового стажу з метою визначення права на пенсію за вислугу років (а.с.32).

За результатом поданих позивачем документів відповідач здійснив умовний прорахунок страхового та спеціального стажу позивача, що підтверджується копією умовного протоколу, доданого відповідачем до відзиву (а.с.46-47).

Згідно протоколів №758 від 22.08.2017р., 08.09.2017р., 11.10.2017р. (макети) позивачу станом на 30.06.2017р. зараховано загального страхового стажу - 29 років 8 місяців, стажу працівника охорони здоров`я (спеціального стажу) - 26 років 9 місяців. У зазначеному протоколі зазначено, що позивач не має права на пенсію за вислугу років (а.с.48-53).

30.07.2019р. позивач звернулась до ГУПФУ в Чернівецькій області з заявою, у якій зазначила, що 04 червня 2019 року Конституційним Судом України ухвалено рішення №2-р/2019, яким Суд визнав неконституційними положення пункту "а" статті 54, статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-XII (в редакції змін, внесених Законом №213 та Законом №911). Посилаючись на прийняте Конституційним Судом рішення №2-р/2019, позивач просила пенсійний орган проаналізувати її документи з метою визначення можливості її виходу на пенсію за вислугою років згідно п."е" ст.55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та зробити розрахунок розміру її пенсії. При цьому, позивач також зазначила, що розуміє, що пенсія за вислугу років призначається та виплачується при звільненні з роботи, тому після отримання відповіді прийме рішення про звільнення (а.с.11-12).

Відповідач розглянувши заяву позивача направив їй відповідь, оформлену листом від 12.08.2019р. №647/Д-11, у якій зазначив, що спеціальний стаж позивача зараховано по 30.06.2017р. та складає 26 років 9 місяців, при цьому, повідомив, що реалізувати право на призначення пенсії за вислугу років вона зможе після досягнення встановленого законодавством віку 55 років. Крім того, у відповіді також зазначено, що право на пенсію за вислугу років з урахуванням рішення КСУ визначатиметься після внесення відповідних змін до законодавства (а.с.9-10).

Позивач вважає, що відповідач за результатом розгляду її заяви не вирішив питання по суті, чим допустив протиправну бездіяльність щодо не призначення їй пенсії за вислугу років. З цих підстав позивач звернувся до суду з даним позовом.

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення чинного законодавства та робить висновки по суті спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Призначення і виплата пенсії в Україні здійснюється згідно із Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", іншими законами і нормативно- правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення. Якщо міжнародним договором України встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

Згідно з п.2 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р. №1058-ІV пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років, які відповідно до законодавства, що діяло раніше, мали право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

Відповідно до ст.51 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991р. №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" було передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років, що дає право на призначення даного виду пенсії.

З матеріалів справи слідує, що загальний стаж роботи позивача у закладі охорони здоров`я станом на 30.06.2017р. складає 26 років 9 місяців. Вказана обставина підтверджується матеріалами справи, не заперечувалася позивачем, крім того не є спірною при розгляді даної адміністративної справи.

З прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015р. №213-VIII було підвищено, зокрема, спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону № 1788, а Закон України від 24.12.2015р. №911-VIII встановив раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме: 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (п."е" ст.55 Закону №1788) за переліком, що затверджується у порядку, визначеному КМУ.

Конституційний Суд України 04.06.2019р. ухвалив рішення №2-р/2019, яким визнав неконституційними положення пункту "а" статті 54, положення статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року №1788-ХІІ (зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року №213, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII), якими було встановлено обмеження щодо віку та стажу при призначенні пенсії за вислугу років.

Суд звертає увагу на те, що ухвалюючи зазначене вище рішення Конституційний Суд України вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.

Позиція Конституційного Суду України, викладена в цьому рішенні, полягає в тому, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що при запровадженні юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, як додаткову умову для призначення пенсії за вислугу років, законодавець не мав об`єктивних підстав.

Відповідно до ст.51 Закону №1788 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.

З аналізу наведених правових норм, Конституційний Суд України дійшов висновку, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років.

Конституційний Суд України виходив з того, що встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення певного (для працівників, зазначених у пунктах "е", "ж" статті 55 Закону № 1788 - 55 років), нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.

Крім того, на думку Конституційного Суду України, внесення змін Законом №213 до оспорюваних положень Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону № 1788. А саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону №1788 поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону №1788.

Таким чином, зі змісту оспорюваних положень Закону №1788 випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "е", "є", "ж" статті 55 Закону №1788, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Положення Закону №1788 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.

Відтак, Конституційний Суд України визнав зазначені зміни неконституційними, відтак, ці норми втратили чинність з дня ухвалення рішення №2-р/2019 - з 04.06.2019.

Таким чином, на день звернення позивача до відповідача пунктом "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники охорони здоров`я, незалежно від віку, при наявності спеціального стажу роботи не менше 25 років, що дає право на призначення даного виду пенсії.

Відтак, суд вважає, що посилання відповідача щодо набуття позивачем права на пенсію за вислугу років після досягнення віку 55 років - є безпідставними.

При цьому, суд вважає обґрунтованими посилання позивача на те, що станом на час її звернення до відповідача 30.07.2019р. обов`язковою умовою для призначення їй пенсії за вислугою років є наявність спеціального стажу не менше 25 років.

Проте, суд не погоджується з твердженням позивача, що відповідач не мав правових підстав щоб не призначити їй пенсію за вислугу років, чим допустив протиправну бездіяльність та порушив її права, з наступних підстав.

В силу п.2-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Статтею 80 Закону України "Про пенсійне забезпечення" врегульовано порядок звернення за призначенням пенсії, за яким заява про призначення пенсії працюючим подається за місцем роботи, а непрацюючим - до зазначених у статті 81 цього Закону органів за місцем проживання заявника.

Згідно приписів ст.ст.81, 82 Закону України "Про пенсійне забезпечення" призначення пенсій і оформлення документів для їх виплати здійснюється органами Пенсійного фонду України, документи про призначення пенсій розглядаються органом, що призначає пенсії, не пізніше 10 днів з дня їх надходження.

Отже, призначенню пенсії обов`язково має передувати відповідна заява особи до органів Пенсійного фонду України.

Натомість, з матеріалів справи слідує, що позивач не зверталась з такою заявою до відповідача. Твердження в позовній заяві про те, що позивач двічі 14.08.2017р. і 30.07.2019р. зверталась до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років не підтверджуються матеріалами справи.

Позивач у поданих заявах просила з метою визначення можливості виходу на пенсію за вислугу років проаналізувати подані нею документи та зробити розрахунок стажу. З наданої позивачем копії заяви від 30.07.2019р. вбачається, що позивач питання про призначення пенсії за вислугу років перед відповідачем не порушує.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.

Частиною 1 ст.5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає, що положення певного акту впливають на його правове становище.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи дійсно щодо особи має місце факт порушення права, свободи чи інтересу, та це право, свобода або інтерес порушені відповідачем.

При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

З наведеного вбачається, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.

Водночас, у даному випадку, аналізуючи зміст заяви позивача, з якою остання звернулась до органу Пенсійного фонду, суд доходить висновку, що у відповідача за наслідком розгляду такої заяви не було правових підстав, як помилково вважає позивач, для призначення їй пенсії за вислугу років.

За таких обставин, суд вважає, що вимога про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не призначення позивачу пенсії за вислугу років, є необґрунтованою та безпідставною. Відтак, адміністративний позов в цій частині не підлягає задоволенню.

З приводу вимоги про зобов`язання призначити позивачу пенсію за вислугу років, суд зазначає, що така вимога є похідною, та в силу ст.245 КАС України, є способом відновлення порушеного права позивача у випадку прийняття рішення про задоволення позову.

Однак, враховуючи вже наведені висновки, судом не встановлено факту порушення відповідачем прав позивача, відтак, суд вважає, що відсутні підстави для зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугу років.

Більше того, у самій заяві від 30.07.2019р. позивач вказує, що їй достеменно відомо, що пенсія за вислугу років призначається при звільненні з роботи. Отже, вказана обставина свідчить про те, що заявлена вимога до суду про зобов`язання відповідача призначити їй таку пенсію є передчасною.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що у задоволенні даного позову необхідно відмовити.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ч.1 та ч.2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що відповідач при розгляді заяви ОСОБА_1 діяв у межах повноважень та у спосіб, передбачений законом. Натомість доводи, наведені у позові, з огляду на вище викладене, є безпідставними та не свідчать про його обґрунтованість. Таким чином, адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Суд не вирішує питання щодо судових витрат, зважаючи на те, що позивачу відмовлено у задоволенні адміністративного позову, при цьому, докази понесення судових витрат відповідачем у матеріалах справи відсутні, що не суперечить статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 2, 9, 77, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подається до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення (складання).

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (, площа Центральна, 3, м.Чернівці, 58000)

Суддя В.О. Кушнір