Справа № 520/4152/19
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 р.Справа № 520/4152/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бартош Н.С. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Шукача притулку в Україні громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Панченко О.В., м. Харків, повний текст складено 17.07.19 року по справі № 520/4152/19

за позовом Шукача притулку в Україні громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1

до Державної міграційної служба України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України №51-19 від 12.04.2019 р.; скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №343 від 16.11.2018 р.; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно Ахмеда Рубела.

Рішенням Харківський окружний адміністративний суд від 17 липня 2019 р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права. Вказує , що у даній категорії справ є особливості щодо стандартів доказування, які певною мірою відрізняються від загального законодавства України, проте суд керувався стандартом доказування «заявник не довів...». Для визначення статусу біженця не має необхідності встановлювати причинно-наслідковий зв`язок між насиллям та порушеннями прав людини і особистою загрозою для життя шукача притулку. Заявник (Позивач) не повинен доводити, що останній точно зазнає фізичних або душевних страждань на території країни-походження. ДМС України мала лише перевірити обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань і правдивість тверджень заявника, а суд першої інстанції - правильність дій ДМС України відповідно до конкретної особи. Позивач у свою чергу надав усі відомості, які він мав в своєму розпорядженні, але суд неправомірно поклав обов`язок доказування повністю на заявника, стверджуючи, що він, крім особистих пояснень не надав інших доказів. Наголошує на тому, що шукач притулку не повинен щось доводити, а замість того він має обґрунтувати своє звернення. Заявлені Позивачем обставини Відповідачем та судом не спростовані. Виходячи з положень частини другої статті 77 КАС України, роз`яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженців, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року №3», суди під час розгляду справ повинні враховувати, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Тому, є неприпустимою відмова в задоволенні позову в такій категорії справ у зв`язку з недоведеністю іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Відповідна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.09.2013 року у справі № К/800/25660/13. Вважає, що суд порушив вимоги ст. 77 КАС України всупереч роз`ясненням зазначених постанови Пленуму ВАСУ та УВКБ ООН. Суд не досліджував належним чином інформації про країну походження, не зазначивши, чому він відкидає безліч інформації з загальновизнаних інформаційних ресурсів, зокрема зі звітів міжнародних організацій, доданих до позову. Твердження позивача, зокрема, щодо його обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через його політичну діяльність та систематичне порушення прав людини в Бангладеш, підтверджуються публікаціями у достовірних джерелах інформації. Судом проігноровано відповідну інформацію про країну походження Позивача, яка відповідно до положень п. 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року, є обставинами, що не підлягають доведенню. Суд не зазначивши жодний інформаційний ресурс. Вже цього достатньо для того, щоб надати Позивачу статус особи, що потребує додаткового захисту (п.13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі «Закон»). Суд першої інстанції проігнорував безліч доказів, не з`ясував обставини справи в цілому, а у судовому рішенні послався лише на докази, що свідчать не на користь Позивача, таким чином неповно та не об`єктивно дослідивши матеріали справи. Тобто, щоб особа була визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не обов`язково щоб були присутні всі критерії. Достатньо будь-якого з критеріїв. Так, наприклад, нелюдське поводження або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство... чи систематичне порушення прав людини. Суд сам в своєму рішенні посилається на ці норми, однак, ігнорує їх. Вказує, що позивачеві взагалі загрожує смерть. Вважає , що суд допустив порушення вимог ст. З зазначеної Конвенції, оскільки відмова у наданні статусу біженця неминуче тягне за собою видворення іноземця на батьківщину, де Позивач зазнає тортур, нелюдського поводження чи покарання та порушено вимоги п. 43 та п. 51 Керівництва і ці норми взагалі не застосовано до спірних правовідносин. Просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17 липня 2019 року скасувати, прийняти нове рішення . яким позов задовольнити.

ДМС вважає, що суд першої інстанцій ухвалив у справі правосудне рішення, оскільки норми матеріального та процесуального права застосовані ним правильно, а обставини спірних правовідносин з`ясовано повно та всебічно. Вказує , що у заяві-анкеті від 29.10.2018 ОСОБА_1 повідомляє, що приїхав до України та просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки: « Я пришел сюда, Украину чтоб найти покой и остаться в живых. Меня атаковали и пытали люди правящей политической партии, потому что я не поддерживаю одну и ту же группу. Я водитель, у меня была машина частная, которая была уничтожена сторонниками правящей политической партии. было много взрывов связанных с политикой, которая напрямую влияет на мою личную и финансовую жизнь. Я хочу оставатися защищенным и подальше от непобедимого в бангладеш, жить и работать свободно и счастливо Я потерял свой дом и деньги из-за насилия. Я хочу защиты и быть живым». В ході проведеної співбесіди 09.11.2018 було з`ясовано, що заявник працював водієм в 1009 році та коли він працював водієм в селищі Хілалпур та їхав в місто Сілхет, представники партії АМ Лига висадили його на вулиці з машини та вдарили ножем по нозі. Вдруге, в 2009 році через 4-5 місяці після першого віпадку , представники партії АМ Лига хотіли пограбувати заявника, проте у нього нічого не було, тому вони вдарили його кулаком 2-3 рази по обличчю. Проте звертає увагу те, що на питання: «чому ви вирішили, що це були люди саме з партії Лига», заявник, в тій же співбесіді (09.11.2018), пояснив: «Когда они создали команду из 20-30 человек они кричали название АМ лига, как болельщики футбольной команды». Таким чином, встановлені розбіжності в твердженнях заявника, викликають сумнів в їх достовірності. Аналіз повідомлених заявником побоювань повернення до країни походження вказує на відсутність в них вищевикладених ознак, що дозволяють визначити особу біженцем. Суперечливий, непослідовний та сумнівний характер відомостей заявника дають підстави стверджувати про їх недоведеність та необґрунтованість . Заявник не надав жодних документів або інформації по країні походження, що підтверджують факти переслідувань або загрози переслідувань. На підставі викладеного, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до частини шостої статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», було прийнято законне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , оскільки його заява є очевидно необґрунтованою. В свою чергу, ДМС прийняло законне та обґрунтоване рішення про відхилення скарги позивача на наказ ГУ ДМС України в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що дії ДМС України відповідають чинним приписам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Оскаржувані позивачем дії суб`єкта владних повноважень повинні оцінюватися на відповідність дотримання принципу законності. Такий принцип відображено у частині другій статті 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року є обґрунтованим та прийнятим на підставі всебічного вивчення, відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги , рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року залишити без змін.

Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Позивач повідомлявся на адресу визначену в апеляційній скарзі, поштове відправлення повернулося з відміткою пошти : " інші причини , що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення".

Відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Тобто, відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України позивач вважаються повідомленим належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, , дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач - громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , в листопаді 2018 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява), у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань та ув`язнення через політичні причини, а також у зв`язку з систематичним порушенням прав людини в країні походження - Республіки Бангладеш.

В підтвердження обґрунтованості звернення за захистом в Україні позивач надав ГУ ДМС в Харківській області наступні документи: нотаріально засвідчений переклад двох сторінок паспорта серії НОМЕР_1 , виданий Департаментом імміграції та паспорт/Дакка 08.10.2014, строком дії до 07.10.2019 року; протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МХК №123430, складений УДМС України в Харківській області 23.08.2018; постанова про накладення адміністративного стягнення серії ПН МХК №123430, складена УДМС України в Харківській області 23.08.2018; квитанція про сплату адміністративного штрафу від 27.08.2018 року; довідка №388 від 25.10.2018, видана КНП "Обласний протитуберкульозний диспансер №1"; лист УВКБ ООН від 05.09.2018; інформацію по країні походження на 8 аркушах.

Під час процедури розгляду заяви стосовно позивача встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Народної Республіки Бангладеш, ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце народження та постійного проживання - м.Силхет, Народна Республіка Бангладеш; за національністю бенгалець; за віросповіданням - мусульманин; одружений, має неповну середню освіту; не військовозобов`язаний, військову службу не проходив; за професією водій.

26.06.2018 легально, повітряним шляхом вилетів з м.Дакка (Народна Республіка Бангладеш), і з пересадкою в м.Дубай (Об`єднані Арабські Емірати) прибув до м.Москва (Російська Федерація).

08.07.2018 нелегально перетнув державний кордон України, без документів, поза пунктами пропуску державного кордону України.

Ані паспорта, ані іншого документа, підтверджуючого особу позивача, суду надано не було.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Ахміед Рубел звернувся до Головного управління ДМС у Харківській області 29.10.2018, лише через 4 місяців після незаконного перетину державного кордону України.

Як встановлено судом з матеріалів справи, ні позивач, ні члени його родини ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в акціях участі не брали. Не має жодних доказів та документів, які би підтверджували факти переслідування або погрози переслідування. До приїзду в Україну перебував у третій безпечній країні - Російській Федерації, де за захистом не звертався.

Враховуючи вищевикладену інформацію щодо позивача можна дійти висновку, що останній залишив територію Народної Республіки Бангладеш добровільно, без будь-яких затримань та проблем в пропускному пункті аеропорту в м. Дакка, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Головним управлінням міграційної служби України в Харківській області заява позивача була прийнята до розгляду, з позивачем проведена співбесіда, що підтверджується копією протоколу співбесіди від 09.11.2018 року №2018 КН 0072, наявним в матеріалах справи .

Зі змісту висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУДМС України в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі №2018КН0072 громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 від 14.11.2018 року (а.с.64-73), повністю спростовується твердження, викладені в позовній заяві щодо не перевірки відповідачем в повному обсязі інформації про країну походження позивача та не надання аналізу джерел інформації.

Таким чином, відповідно до зазначених висновків аналізом матеріалів особових справ позивача встановлено, що причини та обставини, за яких заявник покинув країну громадянської належності не є такими, що підпадають під перелік підстав для визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За результатами розгляду матеріалів справи позивача відповідачем прийнято наказ від 16.11.2018 року №343 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, що міститься в матеріалах справи (а.с.74).

Повідомленням №96 від 16.11.2018 року позивача сповіщено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.16).

Не погоджуючись з рішенням Головного управління ДМС України в Харківській області позивач оскаржив його до Державної міграційної служби України.

Рішенням №51-19 від 12.04.2019 року Державна міграційна служба України відхилено скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 від 22.11.2018 року на наказ ГУДМС в Харківській області від 16.11.2018 №343 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.86).

Повідомленням №40 від 12.04.2019 року позивача сповіщено про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.87).

Вважаючи, що вказані рішення порушують права та законні інтереси, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності оскаржуваного рішення ДМС України, оскільки доводи позивача є необґрунтованими та не можуть слугувати належними підставами для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 1 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.2 ст.5 Закону № 3671-VI).

Положеннями ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону № 3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону (ч.2 ст.9 Закону № 3671-VI).

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.11 ст. 9 Закону № 3671-VI).

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI).

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження;

3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань;

4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Колегія суддів не заперечує, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, для особи, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні.

Разом з тим, звертаючись із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, заявник повинен принаймні навести усні твердження, які б свідчили про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань або зазнати неприйнятної шкоди в країні походження, та які б могли бути перевірені працівниками міграційної служби з використанням вищезазначених джерел.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце народження Народна Республіка

Бангладеш, область Силхет, село Хилалпур», де проживав разом з дружиною та дочкою.

Він має неповну середню освіту: «У меня три класса образования. Хатария школа, она находится в соседнем селе Хетемгандж, это средняя школа. Я пошел в первый класс в 2003 году мне было 15 лет, у меня в семье была проблема с деньгами, и не было денег чтоб меня отправить в школу. У меня нет документа об окончании школы, у нас надо учится до 10 класса чтоб закончить школу. После 3 класса я начал работать.» (протокол співбесіди від 09.11.2018).

Позивач невійськвозобов`язаний, так як служба в армії не є обов`язковою.

Зі слів заявника, в 2009 році коли він працював водієм в селищі Хілалпур та їхав в місто Сілхет, представники партії АМ Лига висадили його на вулиці з машини та вдарили ножем по нозі. Вдруге, в 2009 році (через 4-5 місяці після першого віпадку), представники партії АМ Лига Г хотіли пограбувати заявника, проте у нього нічого не було, тому вони вдарили його кулаком 2-3 рази по обличчю.

Заявник повідомив, що сім років, з 2012 по 2018 рік працював вантажником в місті Дубай (Об`єднані Арабські Емірати). Після повернення з міста Дубаї заявник вирішив поїхати до України: «Когда я вернулся с Дубай в свою страну, я не чувствовал себя в безопасности, я встретил агента и он сказал что мне лучше ехать в Украину, что там безопасно и мне помогут, я хочу получить документы и работать. После того как я получу документы я приглашу свою жену и ребенка» (протокол співбесіди від 09.11.2018).

Заявник повідомив, що він 22.06.2018 літаком вилетів з м. Дакка (Бангладеш) і, з

пересадкою у м. Дубай (Об`єднані Арабські Емірати), 22.06.2018 прибув до м. Москва, де в

аеропорту його зустрів чоловік, та посилив в хостелі. Зі слів заявника в хостелі він прожив 15 днів де у нього забрали загранпаспорт. Заявник повідомив, що 8.07.2018 року його посадили в машину з зав`язаними очима та він довго їхав, та опинився в місті Полтава (Україна): «Я въехал в Россию по загранпаспорту. Мы ехали через границу с Украиной с черной повязкой на глазах, мы ехали на машине, нигде не останавливались и когда я открыл глаза мы уже были в Полтаве. Куда мы ехали и сколько было человек я не знаю. Когда я вышел из машины, мне помогли, и когда я сам открыл глаза, я сам нашел себя в парке. Я пошел на базар и встретил ОСОБА_2 такого как я и он мне рассказал как все надо делать».

Заявник повідомив, що йому довелось продати свою ділянку землі для того щоб заплатити 700000 така агенту щоб поїхати з Бангладеш.

Заявник розповів, що в Полтаві познайомився зі своїми друзями бангладешцями Сумоном, Тареком, Момином, Назрулом з якими приїхав до Харкова та проживав 2,5 місяці в хостелі в місті Харкові.

Особисто із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового

захисту, ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області 29 жовтня 2018 року, тобто через 4 місяці після перетину кордону. З матеріалів справи встановлено що кордон з Україною заявник перетнув нелегально, без візи. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту2. Тому було встановлено, що ним порушено порядок

звернення за захистом, на момент подання вищезгаданої заяви заявник перебував на території України нелегально, було складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК 123430 від 23.08.2018 року.

До відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУ ДМС України в Харківській області до заяви-анкети 29 жовтня 2018 року надав ксерокопію сторінок паспорту серії НОМЕР_1 з перекладом.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, на підставі частини другої статті 2, статей 5, 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання наказу МВС України від 07.09.2011 № 649, наказом ГУ ДМС України в Харківській області від 29.10.2018 № 315, заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду.

Позивач повідомив, що його можуть атакувати, катувати, переслідувати люди з боку

правлячої партії Народної Республіки Бангладеш: «Я пришел сюда, в Украину что б найти покой и остаться в живых. Меня атаковали и пытали люди правящей политической партии, потому что я не поддерживаю одну и ту же группу. Я водитель, у меня была машина частная, которая была уничтожена сторонниками правящей политической партии. Было много взрывов связанных с политикой, которая напрямую влияет на мою личную и финансовую жизнь. Я потерял свой дом и деньги из-за насилия. Я хочу защиты и быть живым» (з заяви-анкети від 29.10.2018).

Долучені до заяви-анкети документи, жодним чином не підтвердоісують заявлених ОСОБА_1 побоювань ОСОБА_1 стверджує, що він є громадянином Народної Республіки Бангладеш, однак не надав жодних документів, що посвідчують його особу та громадянство, крім фотокопії двох сторінок свого закордонного паспорта, повідомивши, що оригінал документа в ньго забрали в Російській Федерації, людина яка переправляла його до України. Звертає увагу те, що якість фотокопії не дозволяє отримати повні, внесені до документа дані,1% однак переклад на українську мову містить всі дані сторінки з фотокарткою власника, що дає підстави стверджувати про наявність у заявника оригіналу документа.

Інформація з відкритих джерел мережі Інтернет вказує на наявність у Народній Республіці Бангладеш повідомленого заявником місця, де, з його слів він народився та мешкав: «Народна Республіка Бангладеш, область Силхет, почтовое отделение Хэтимгандж, полицейское отделение Голапгандж, деревня Хилалпер», що відповідає наступним даним: Hilalpur Village, Golapganj Upazillal, Sylhet District, Sylhet Rйgion, Bangladeshi. Під час співбесіди від 09.11.2018 заявник особисто показав на карті де він мешкав.

Назва школи, де навчався заявник (протокол співбесіди від 09.11.2018), відповідають наявній інформації по країні походження: школа - ATHARIA HIGH CHOOL3, та розташовані за місцем де в співбесіді назвав заявник, тобто в сусідньому селищі Hathimganj.

Заявник також повідомляє про річку з назвою Сурма та парк Дрімлендпарк, що дійсно розташована у цій місцевості - Surma, Dreamland Amusement & Water Park.4

Таким чином, в цілому можна вважати, що заявник довів власні твердження щодо свого походження.

У заяві-анкеті від 29.10.2018 ОСОБА_1 повідомляє, що приїхав до України та просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки: «Я пришел сюда, в Украину чтоб найти покой и остаться в живых. Меня атаковали и пытали люди правящей политической партии, потому что я не поддерживаю одну и ту же группу. Я водитель, у меня была машина частная, которая была уничтожена сторонниками правящей политической партии. Было много взрывов связанных с политикой, которая напрямую влияет на мою личную и финансовую жизнь. Я хочу оставатися защищеннім и подальше от непобедимого в бангладеш, жить и рабо тать свободно и счастливо Я потерял свой дом и деньги из-за насилия. Я хочу защиты и быть живым».

В ході проведеної співбесіди 09.11.2018 було з`ясовано, що заявник працював водієм в 2009 році та коли він працював водієм в селищі Хілалпур та їхав в місто Сілхет, представники партії АМ Лига висадили його на вулиці з машини та вдарили ножем по нозі. Вдруге, в 2009 році (через 4-5 місяці після першого віпадку), представники партії АМ Лига хотіли пограбувати заявника, проте у нього нічого не було, тому вони вдарили його кулаком 2-3 рази по обличчю. Проте звертає увагу те, що на питання: «чому ви вирішили, що це були люди саме з партіі АМ Лига», заявник, в тій же співбесіді (09.11.2018), пояснив: «Когда они создали команду из 20-30 человек они кричали название АМ лига, как болельщики футбольной команды. »

Вказані неточності ставлять під сумнів наявність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у зв`язку з опозиційною діяльністю матері та спростовують неможливість повернення до Конго.

Відповідно до протоколу від 09.11.2018, позивач під час співбесіди зазначив, що офіційно не був членом жодної партії.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією заяви-анкети, а також протоколами співбесід позивач підтвердив, що не піддавався арешту, не притягувався до адміністративної або кримінальної відповідальності у країні походження.

Таким чином, обставини, повідомлені позивачем, не дають підстав стверджувати про переслідування його на батьківщині за конвенційними ознаками, або про можливість таких переслідувань.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН, у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача було встановлено, що Народна Республіка Бангладеш - це незалежна держава в Південній Азії, яка межує з Індією та М`янмою, з населенням більше 168 млн. чоловік. Столицею є місто Дакка. Відрізняється значною етнокультурною різноманітністю, офіційна мова - бенгальська. Є аграрно- індустріальною державною з економікою, що розвивається.

Бангладеш є країною з величезною густиною населення. Переважаючою національністю є етнічні бенгальці, що складають 98% населення країни. Основними релігіями держави є - іслам (89%) та індуїзм (9,2%).

Бангладеш є правовою державою, де працює система судових та правоохоронних органів.

Бангладеш - це унітарна держава, за формою правління парламентська республіка. Незалежність від Великобританії була здобута в 1971 році. Основними партіями Бангладешу є Ліга Авамі та Націоналістична партія Бангладеш (далі - НПБ). Ці дві політичні сили ведуть боротьбу за владу в Бангладеш близько п`ятнадцяти років та почергово домінують одна над одною.

В Бангладеш не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Крім того, відповідно до офіційної інформації, викладеної в листі Міністерства закордонних справ України від 21.07.2017 №640/17-500-1955, за підсумками моніторингу та опрацювання зазначеного питання Посольством України в Індії, що покриває Бангладеш за сумісництвом, зазначена країна не є проблемною у плані забезпечення базових прав людини, у т.ч., і на політичну та громадську діяльність. Західні держави, в першу чергу, непокоїть масова нелегальна міграція з НРБ, яка фактично заохочується владою у цій країні як спосіб зниження соціально-економічних проблем.

Для дипломатичних установ країн ЄС та Північної Америки в Дацці та Нью-Деллі вже стала звичною практика того, що громадяни Народної Республіки Бангладеш з метою отримання візи зловживають питанням політичного переслідування. Як правило, реакція дипмісій на подібні звернення є негативною.

У 2017 році, по мірі наближення країни до загальнонаціональних парламентських виборів, у Бангладеш спостерігається поступове загострення протистояння владної коаліції та опозиції. Триває подальша ісламізація окремих прошарків бангладешського суспільства, хоча й владі поки вдалося помітно знизити рівень терористичної активності.

Інформація про ситуацію в країні походження позивача, є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних у них реальних побоювань стати жертвами переслідування у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Отже, причини, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з пунктом 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Враховуючи вищезазначені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані відповідачем факти про країну походження позивача, суд погоджується з доводами Головного управління ДМС в Харківській області та Державною міграційною службою України щодо не встановлення фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не можуть користуватися захистом цієї країни або не бажають користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не можуть чи не бажають повернутися до неї. внаслідок зазначених побоювань.

З врахуванням вищевикладеного, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про будь-яку загрозу особисто для заявника у його рідному місті або у будь-якому місті в країні його громадянської належності - Республіці Бангладеш або ж доказів того, що у випадку повернення до країни громадянської приналежності існує загроза його свободі, життю та безпеці.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні.

Вищенаведене дає можливість зробити висновок про те, що інформація, надана позивачем, не свідчить про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження, а серед фактів, повідомлених позивачем, немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

При цьому, позивач не може вважатися і особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки серед фактів, повідомлених ним, немає підстав для визнання його такою особою у розумінні п. 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та ст.15 Директиви Європарламенту та Ради ЄС 2011/95/Еu від 13 грудня 2011 року (ризик отримання серйозної шкоди у формі смертної кари або приведення її у виконання, катування чи нелюдського або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання, серйозної і індивідуальної загрози життю або особистості цивільних осіб з причин повального насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту).

Доводи позивача про те, що ненадання документальних доказів усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті позитивного рішення щодо статусу біженця, колегія суддів відхиляє, оскільки навіть ті пояснення, які надавались позивачем усно, вказують лише на небажання повернутися до країни походження, та не доводять обґрунтованості побоювань позивача за своє життя та здоров`я.

З огляду на викладене, ГУ ДМС України в Харківській області констатовано, що у заявника відсутні будь-які ґрунтовні підстави вважати, що існує реальна загроза його свободі, життю та безпеці у разі повернення його до Республіки Бангладеш.

Зі змісту вказаного висновку вбачається, що ГУ ДМС України в Харківській області детально та ретельно проаналізовано обставини, повідомлені позивачем, інформацію, отриману з відкритих джерел, та зроблено обґрунтований висновок, що заявник не відповідає умовам, передбаченим п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" для визнання його біженцем, а також не підпадає під перелік умов, викладених у п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, для надання додаткового захисту, що у розумінні ст.6 цього Закону є підставою для відмови у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Державної міграційної служби України в Харківській області про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

В даному випадку, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність свого рішення, яке оскаржується.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, не впливають на правомірність висновків суду, оскільки в апеляційній скарзі зазначено лише те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, підлягає скасуванню у зв`язку із ненаданням судом належної правової оцінки обставинам справи, зміст апеляційної скарги містить виключно суб`єктивне бачення апелянта обставин справи, які розглянуто судом першої інстанції та надано належну правову оцінку, апелянтом у скарзі абсолютно не зазначено, в чому ж конкретно виявилося ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки обставинам справи, тобто які з них випали з поля зору суду, а які було досліджено невірно, а також не зазначено того, які ж висновки, натомість, повинні були б бути зроблені судом, а відповідно і підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 17.07.2019 року по справі № 520/4152/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя З.Г. Подобайло
Судді Н.С. Бартош В.В. Катунов
Повний текст постанови складено 25.11.2019 року