Справа № 640/4821/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2019-11-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

14 листопада 2019 року № 640/4821/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г. при секретарі судового засідання Шуст Н.А
за участі представників сторін:

від позивача ОСОБА_1

від відповідача Пасічного Антона Вікторовича

від відповідача - ОСОБА_2

позивача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовомОСОБА_3
до Міністерства оборони України в особі заступника міністра оборони України за розподілом обов`язків
провизнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії
На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 14 листопада 2019 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз`яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) з позовом до Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, буд. 6, ), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністра оборони України № 32КП від 21.02.2019 "Про результати службового розслідування та притягнення до дисциплінарної відповідальності";

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністра оборони України №105 від 01.03.2019 в частині параграфу 5, пункту 19 щодо звільнення полковника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з військової служби у запас через службову невідповідність;

- поновити полковника ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді начальника відділу технічного нагляду за будівництвом Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивача було неправомірно звільнено з військової служби за службовою невідповідністю, оскільки відповідачем не було прийнято рішення по двом рапортам позивача від 04.10.2018 та від 14.01.2019 про звільнення останнього зі служби відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за пунктом «к» (які проходять службу за контрактом дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.03.2019 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Представниками відповідача було надано відзиви на позовну заяву та доповнення до відзивів, в яких зазначено, що заяви позивача про порушення вимог законодавства щодо розгляду та прийняття рішення стосовно його рапорту про його звільнення є необґрунтованими та безпідставними, оскільки рапорти позивача було прийнято та зареєстровано у встановленому законом порядку та прийнято рішення шляхом проставлення резолюції, зміст якої визначає, що рішення за рапортом позивача прийнято. При цьому, неналежне виконання позивачем службових обов`язків призвело до застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, оскільки вчинені позивачем порушення створили загрозу настання негативних наслідків (матеріальних збитків державі на суму 71, 4 млн. грн.). що є в умовах військової збройної агресії на сході України порушенням інтересам держави.

Позивач надав відповідь на відзив, в якій наголосив, що посилання відповідача на приписи Інструкції з діловодства у Збройних силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України №124 від 07.04.2017 року є недоречними, оскільки рапорт позивача від 04.10.2018 з проханням звільнити його з військової служби є клопотанням, а тому в першу чергу повинен розглядатися через призму Конституції України та Закону України «Про звернення громадян». При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні не може перевищувати сорока п`яти днів, а твердження відповідача, що проставлення резолюції на рапорті є формою прийняття рішення, не відповідає вимогам законодавства про звернення громадян.

Відповідачем було надано додаткові пояснення з приводу спірних правовідносин, де наголошено, що рапорт позивача є специфічним документом, який в першу чергу є відображенням особливих правовідносин, які виникають під час проходження військової служби, а тому має специфічне правове регулювання, яке здійснюється Інструкцією з діловодства, при цьому, на листі позивача від 14.01.2019 було проставлено відповідну резолюцію про прийняття рішення командиром (начальником), а від так. Твердження позивача, що його лист від 14.01.2019 залишився без реакції командування є безпідставними. Також, відповідач повторно наголосив, що неналежне виконання службових обов`язків полковником ОСОБА_3 призвело до настання тяжких наслідків у вигляді матеріальної шкоди (збитків) державі на суму понад 71 407 990 грн, тому рішення про усунення полковника ОСОБА_3 від виконання службових обов`язків є законними.

В судовому засіданні 14 листопада 2019 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні 14 листопада 2019 року проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити в його задоволенні, з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву.

У судовому засіданні 14 листопада 2019 року на підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_3 проходив військову службу в Збройних Силах України за контрактом від 19.08.2011, який набрав чинності з 20.10.2011.

Наказом Міністерства оборони України №255 від 18.10.2016 дію вказаного контракту було продовжено до видання Указу Президента України «По демобілізацію» та часу необхідного для прийняття рішення щодо укладення контракту або звільнення з військової служби у запас.

Відповідно до Наказу міністра оборони України №66 від 19.05.2017 позивача призначено на посаду начальника відділу технічного нагляду за будівництвом Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил.

04.10.2018 позивачем було подано рапорт про звільнення його з військової служби у запас відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за пунктом «к» (які проходять службу за контрактом дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).

14.01.2019 позивач звернувся до Начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України із заявою, в якій просив задовольнити його рапорт від 04.10.2018 та надати йому роз`яснення щодо порушення вимог Указу Президента України «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» та порушення його конституційній прав громадянина України.

Наказом Міністерства оборони України від 07.12.2018 №616 з метою уточнення причин та умов які сприяли неналежному виконанню службових обов`язків начальником відділу технічного нагляду Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України полковником ОСОБА_3 та іншими посадовими (службовими) особами Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України під час здійснення технічного нагляду за будівництвом об`єкта «Будівництво табірного містечка для розміщення бригади у польовому таборі 235 Міжвидового центру підготовки підрозділів с. Ульянівка (с. Михайлівка) «Миколаївської області» та під час прийому обсягу виконаних будівельних робіт, що призвело (створило загрозу) до настання тяжких наслідків у вигляді матеріальної шкоди (збитків) державі на суму понад 71 407 990, 00 грн. через безпідставне завищення обсягів фактично виконаних робіт було призначено службове розслідування, строки якого було продовжено Наказом від 03.01.2019 №2.

Наказом Міністерства оборони України від 21.02.2019 №32КП було затверджено результати розслідування, згідно з якими встановлено:

завищення вартості викопаних робіт в актах приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в), яке виникло в результаті порушення пункту 6.4 «Припил визначення вартості будівництва'' ДСТУ Б Д.1.1-1:2013 прийнятих наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 05 липня 2014 року № 293;

наявність в актах приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2н) об`ємів та видів робіт які фактично не виконані;

наявність фактів подвійною прийняття об`ємів виконаних робіт;

невідповідність окремих виконаних робіт з проектною документацією;

невідповідність застосування окремих норм в актах приймання виконаних будівельних робіт (форма КБ-2в) нормативам договірної ціни та проектно-кошторисній документації;

відсутність частини необхідної виконавчої документації (акти на приховані роботи, виконавчі схеми, акти випробування устаткування, інженерних систем, мереж та обладнання);

часткову наявність документації щодо випробувань то лабораторного контролю матеріалів та конструкцій.

Таким чином, Наказом від 21.02.2019 №32КП встановлено, що система внутрішнього контролю в Головному квартирно-експлуатаційному управлінні Збройних Сил України не забезпечує належне здійснення технічного нагляду за будівництвом, а також гарантії економного та ефективного витрачання бюджетних коштів під час виконання функцій замовника за договорами будівництва та потребує невідкладного удосконалення.

Причинами та умовами, що сприяли таким висновкам, зазначено, зокрема, неналежне виконання своїх службових обов`язків начальником відділу технічного нагляду за будівництвом Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України полковником ОСОБА_3 , який не здійснив технічний нагляд із дотриманням вимог державних будівельних норм, неналежно перевіряв відповідність обсягів та якість виконаних будівельно-монтажних робіт проєктно-кошторисній документації та проєктним рішенням.

Пунктом 1 вказаного наказу за неналежне виконання службових обов`язків, визначених Положенням про відділ технічного нагляду за будівництвом Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, затвердженого наказом начальника Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України від 31 січня 2018 року №35 "Про затвердження Положень про управління, окремі відділи та службу Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України", порушення вимог-статей 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України в частині сумлінного та чесного виконання військового обов`язку, службових обов`язків, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, за недотримання вимог державних будівельних норм, держстандартів та нормативних актів під час здійснення технічного нагляду за будівництвом, за неналежну організацію функціонування системи внутрішнього контролю та управління ризиками начальника відділу технічного нагляду за будівництвом Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України полковника ОСОБА_3 наказано звільнити з військової служби за службовою невідповідністю.

Начальником головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України О. Галушко 26.02.2019 було проведено бесіду з полковником ОСОБА_3 з приводу звільнення.

Наказом Міністерства оборони України від 01.03.2019 №105 (по особовому складу) полковника ОСОБА_3 , начальника відділу технічного нагляду за будівництвом Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність).

Позивач, не погоджуючись з такими діями відповідача, вважаючи протиправним наказ Міністерства оборони України про результати службового розслідування та притягнення його до дисциплінарної відповідальності, а також наказ про звільнення зі служби через службову невідповідність звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі за текстом - Закон).

Так, відповідно до частини першої вказаного Закону, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Статтею 3 закону встановлено, що правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 19 Закону, військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.

У разі зміни військовослужбовцем одного виду військової служби на інший укладений з ним контракт припиняється, а з таким військовослужбовцем укладається новий контракт для проходження відповідного виду військової служби на строк, визначений частиною другою статті 23 цього Закону.

Пунктом «к» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону встановлено, що Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації), зокрема ті, які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Порядок проходження військової служби у Збройних силах України громадянами України визначено відповідним Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі за текстом - Положення).

Пунктом 233 Порядку встановлено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

З військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом, перед їх звільненням проводиться бесіда з питань звільнення (пункт 236 Порядку).

Відповідно до п. 238 Порядку, Наказ про застосування до військовослужбовця такого дисциплінарного стягнення, як звільнення з військової служби через службову невідповідність, є підставою для видання наказу про його звільнення.

Порядок оформлення документів для видання наказу про звільнення військовослужбовців з військової служби через службову невідповідність визначається Міністерством оборони України.

Законом України від 24 березня 1999 року №551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України, яким визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.

Так, Порядок подання рапортів та зобов`язання командирів чітко визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.

Відповідно до статті 119 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усі пропозиції, заяви чи скарги розглядаються і вирішуються у строк не більше одного місяця з часу їх отримання, а ті, що не потребують додаткового вивчення й перевірки, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів з часу їх надходження. Якщо у місячний строк вирішити порушені у зверненні питання неможливо, командир встановлює новий строк, про що сповіщається військовослужбовець, який подав звернення. При цьому загальний строк розгляду пропозиції, заяви чи скарги не може перевищувати сорока п`яти днів.

Як зазначено судом вище, 04.10.2018 позивачем було подано рапорт про звільнення його з військової служби у запас відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», за пунктом «к» (які проходять службу за контрактом дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду).

Однак, Наказом Міністерства оборони України від 01.03.2019 №105 (по особовому складу) полковника ОСОБА_3 , начальника відділу технічного нагляду за будівництвом Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було звільнено з військової служби у запас за підпунктом «д» (через службову невідповідність).

Так, позивач наголошує на тому, що відповідачем було грубо порушено строки розгляду його рапорту про звільнення та протиправно винесено наказ по звільнення від 01.03.2019 через службову невідповідність.

Проте, суд не погоджується з такими твердженнями позивача, враховуючи наступне.

На момент виникнення спірних правовідносин, питання щодо строків розгляду рапорту позивача було врегульовано статтею 119 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, посилання на яке наведене судом вище, при цьому, посилання позивача на Закон України «Про звернення громадян» суд відхиляє, оскільки рапорт про звільнення військовослужбовця є специфічним документом, який є відображенням особливих правовідносин, які виникають саме під час проходження військової служби, а тому має специфічне правове регулювання.

04.10.2018 позивачем було подано рапорт про звільнення на якому міститься резолюція від 09.10.2018 «підготувати відповідні документи» та підпис уповноваженої особи, разом з тим, в подальшому відповідачем було проведено службове розслідування та звільнено позивача у зв`язку зі службовою невідповідністю.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Акту службового розслідування, підставою для проведення службового розслідування стало рішення Міністра Оборони України за результатом розгляду доповіді заступника Міністра оборони України від 15.08.2018 №13893/з щодо виявлення суттєвих недоліків комісією Головного КЕУ по здійсненню технічного нагляду за будівництвом Об`єкта, шо призвело до неправомірного приймання виконаних будівельних робіт.

У зв`язку з виявлений недоліками Департаменту внутрішнього аудиту Міноборони було доручено провести позаплановий аудит приймання виконаних робіт за договором від 28.12.2016 №303/3/12/344-16, укладеного з ТОВ «РІСТ».

Копія аудиторського звіту, наявна в матеріалах справи датується 26.10.2018, тобто аудит було розпочато та проведено в межах строків розгляду рапорту позивача про звільнення від 04.10.2019.

Згідно з висновками аудиту встановлено факт завищення вартості виконаних будівельних робіт на загальну суму 71 407 990, 03 грн та створено ризик втрати витрачених на зазначені в акті цілі коштів в сумі 5 171 774, 24 грн. що спричинено необхідністю у подальшому додаткового фінансування на виправлення (перероблення) збудованих з порушенням нормативів автодоріг.

За результатами розгляду доповіді Департаменту аудиту від 02.11.2018 №234/4908 про проведення аудиту Міністерством оборони України було надано доручення організувати роботу щодо усунення виявлених порушень та недопущення їх у подальші роботі та притягнути до відповідальності винних осіб відповідно до вимог чинного законодавства.

Наказом від 07.12.2018 №616 з метою уточнення причин та умов, що сприяли неналежному виконанню службових обов`язків начальником відділу технічного нагляду Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України полковником ОСОБА_3 було призначено службове розслідування, за наслідками якого встановлено, що, зокрема, позивач не здійснив технічного нагляду із дотриманням вимог державних будівельних норм, неналежно перевіряв відповідність обсягів та якість виконаних будівельно-монтажних робіт проектно-кошторисній документації та проектним рішенням, що потягнуло негативні наслідки.

Таким чином, проаналізувавши наведене в сукупності, прослідкувавши хронологію подій які слідували до та з моменту подання позивачем рапорту про звільнення, суд дійшов висновку, що прийняття відповідачем рішення по рапорту ОСОБА_3 без встановлення певних обставин за результатами аудиту, який був розпочатий в межах строків розгляду рапорту позивача, та проведення службового розслідування було неможливим, до того ж на заяві відповідача міститься резолюція «підготувати відповідні документи», що загалом і відбувалось під час проведення аудиту та проведення службового розслідування.

Наведеним спростовуються твердження позивача щодо залишення без руху та будь-якої реакції відповідача на його рапорт про звільнення у встановлені строки, адже відповідачем було проведення ряд дій (аудиторська перевірка, службове розслідування) які розпочалися у строки розгляду рапорту та вимагали певних витрат часу, водночас, винести рішення за рапортом позивача без встановлення всіх обставин було б неправомірним та халатним, оскільки аудиторським звітом встановлено значні втрати коштів та ризики подальших витрат, пов`язаних зі встановленими порушеннями, які в свою чергу було допущено позивачем.

Водночас, суд звертає увагу, що наказ №32КП від 21.02.2019 про результати службового розслідування оскаржується позивачем з тих підстав, що на момент його оголошення не було прийнято рішення щодо рапорту позивача про звільнення з військової служби, а тому неможливо дійти висновку чи було задоволено його клопотання та прийнято рішення по суті рапорту, а відтак і неможливо видавати накази про його звільнення з інших причин.

Проте, оцінку зазначеним доводам позивача щодо строку розгляду його рапорту, порядку та умов прийняття рішенням за результатами такого розгляду судом наведено вище та встановлено причинно-наслідковий зв`язок між проведенням аудиту, який розпочався в строки розгляду рапорту позивача та в подальшому службового розслідування та прийняття оскаржуваного рішення, натомість, наявність про наявність інших підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу позивачем не зазначено.

Відповідно до статті 7 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі З цього Статуту. Дисциплінарну владу, яка надана молодшим командирам, завжди мають і старші командири.

Відповідно до абзацу 2 статті 12 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України, Міністр оборони України, начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України, командувач Національної гвардії України користується дисциплінарною владою у повному обсязі цього Статуту, крім відповідних повноважень, визначених цим Статутом для кожного з них особисто.

Таким чином з огляду на відповідні приписи законодавства Міністр оборони України застосувало надані йому повноваження щодо можливості накладення дисциплінарного стягнення.

Відповідно до статті 45 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.

Відповідно до статті 83 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.

Відповідно до абзацу 1 та пункту є) статті 68 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на молодших та старших офіцерів можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення, зокрема, звільнення з військової служби за службовою невідповідністю. Таким чином Міністр оборони України застосував до підлеглого такий вид дисциплінарного стягнення, який передбачено законодавством.

Відповідно до статті 84 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.

Таким чином, як свідчать матеріали справи, відповідачем було дотримано порядок накладання на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби та проведено службове розслідування з метою уточнення причин та умов, що сприяли неналежному виконанню службових обов`язків, які призвели до настання тяжких наслідків у вигляд матеріальної шкоди державі.

Отже, проаналізувавши наведене в сукупності, суд приходить до висновку, що накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби наказом від 21.02.2019 №32КП та подальше звільнення його зі служби наказом від 01.03.2019 №103 є правомірним та вчинене відповідачем в порядку у спосіб та в межах повноважень, встановлених законом, зворотного судом під час судового розгляду справи не встановлено.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з вимогами статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відтак, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість та відсутність підстав для їх задоволення.

Підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 5 11, 19, 72 77, 90, 139, 241 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:
1. У задоволенні позову ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 25 листопада 2019 року.

Суддя Н.Г. Вєкуа