Справа № 440/1584/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 р.Справа № 440/1584/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Держпраці у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Н.І. Слободянюк, м. Полтава, повний текст складено 01.07.19 року по справі № 440/1584/19

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Держпраці у Полтавській області (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову від 09.04.2019 №ПЛ33787/152/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 по справі №440/1584/19 адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Управління Держпраці у Полтавській області (вул. Пушкіна, буд. 119, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 39777136) про визнання протиправною та скасування постанови задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами Управління Держпраці у Полтавській області №ПЛ3787/152/АВ/П/ТД-ФС від 09 квітня 2019 року.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області (вул. Пушкіна, буд. 119, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 39777136) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судові витрати у загальній сумі 7751,91 грн (сім тисяч сімсот п`ятдесят одна гривня дев`яносто одна копійка), в т.ч. витрати зі сплати судового збору у сумі 1251,91 грн (одна тисяча двісті п`ятдесят одна гривня дев`яносто одна копійка) та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 6500,00 грн (шість тисяч п`ятсот гривень нуль копійок).

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 по справі № 440/1584/19, як таке, що суперечить вимогам чинного законодавства та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що факт допущення ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудових відносин повністю підтверджено актом інспекційного відвідування № ПЛ3787/152/АВ від 20.03.2019, а також письмовими поясненнями ФОП ОСОБА_1 , який підтвердив проходження стажування у нього ОСОБА_2 з метою подальшого працевлаштування. Отже, позивача цілком правомірно притягнуто до відповідальності за порушення ч.3 ст.24 КЗпП України у вигляді штрафу в розмірі 125190,00 грн згідно з оскаржуваною постановою. Однак, як вказує відповідач, судом першої інстанції не було взято до уваги вказані письмові пояснення позивача.

Крім того, відповідач заперечує щодо задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн. Вказує, що ця сума витрат є значно завищеною та неспівмірною з наданими адвокатом послугами, а також вказані витрати не пов`язані з розглядом справи в суді.

Представник позивача в надісланому до суду письмовому відзиві просить суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що постанова Кабінету Міністрів України №295 від 26 квітня 2017 року, якою затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, визнана судом нечинною, а тому інспекційне відвідування є незаконним. Посилання відповідача в апеляційній скарзі на норми Конвенції Міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі не спростовують протиправності дій відповідача у спірних відносинах, оскільки містять лише загальні засади. Факт допуску ОСОБА_2 до роботи продавця відповідачем не доведений, а відтак висновок відповідача про наявність порушення ґрунтується лише на припущеннях. Письмові пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 написані під диктовку інспекторів, у зв`язку з чим не є належними доказами вчинення порушення вимоги частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України. Враховуючи викладене, оскаржувана постанова відповідача про накладення штрафу є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, посилаючись на ст.139 КАС України, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також просить суд апеляційної інстанції стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції на суму 2000,00 грн.

Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) зареєстрований як фізична особа-підприємець 23 лютого 1995 року та здійснює підприємницьку діяльність у м. Полтаві за видом діяльності: 47.51 "Роздрібна торгівля текстильними товарами в спеціалізованих магазинах".

За результатами аналізу інформації, вказаної в "Паспорті неформальної зайнятості населення Полтавської області", начальником Управління Держпраці у Полтавській області Щербаком С.Л. прийнято наказ "Про проведення заходів державного контролю" №68П від 19.03.2019 року, яким доручено головним державним інспекторам відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів провести заходи державного контролю щодо відповідності вимогам законодавства про працю ФОП ОСОБА_1

На підставі наказу про проведення заходів державного контролю № 68П від 19.03.2019 року та направлення на проведення заходу державного контролю №564, інспектором Управління Держпраці у Полтавській області проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 на предмет додержання ним вимог законодавства про працю, за результатами якого складено акт від 20.03.2019 №ПЛ3787/152/АВ.

З актом інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 ознайомлений, примірник акта отримав 20.03.2019 та поставив відмітку про наявність зауважень до акта.

В ході проведення інспекційного відвідування інспекторами Держпраці було виявлено, що в торговому залі магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_2 , в якому здійснює свою діяльність ФОП ОСОБА_1 , знаходилось 2 особи: ОСОБА_5 (працевлаштована згідно із трудовим договором, зареєстрованим в Полтавському міському центрі зайнятості від 10 липня 2008 року за №02673) та ОСОБА_2 (мала бейдж із написом "стажер" та консультувала покупців і здійснювала показ товару).

Згідно із письмовими поясненнями ОСОБА_2 вона з 15.03.2019 стажується на посаду продавця-консультанта з режимом роботи з 9:00 по 19:00.

В ході проведення інспекційного відвідування, ФОП ОСОБА_1 надано письмові пояснення, в яких він зазначив, що ОСОБА_2 проходить стажування з 15.03.2019 року з режимом роботи з 9:00 по 19:00, з метою майбутнього працевлаштування та станом на 19.03.2019 трудовий договір з нею не укладено.

Під час проведення інспекційного відвідування документи щодо оформлення трудових відносин з ОСОБА_2 не надано.

Враховуючи викладене, інспектор прийшов до висновку про те, що працівник ОСОБА_2 була допущена до роботи ФОП ОСОБА_1 без належного оформлення трудових відносин.

22.03.2019 ФОП ОСОБА_1 надано до Управління Держпраці у Полтавській області зауваження до акту інспекційного відвідування №ПЛ3787/152/АВ від 20.03.2019.

Листом Управління Держпраці у Полтавській області №02-12/2068 від 27.03.2019 позивача повідомлено, зокрема про те, що його зауваження розглянуто та роз`яснено, інспекційне відвідування проведено з дотриманням вимог Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", Кодексу законів про працю України та Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017.

Примірник вказаного листа надіслано ФОП ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу, внесену до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та повернуто відділенням поштового зв`язку з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання". Примірник вказаного листа вручено представнику ФОП ОСОБА_1 за довіреністю Борзовцю О.В. 24.04.2019.

27.03.2019 відповідачем винесено припис №ПЛ3787/152/АВ/П про усунення порушень, яким ФОП ОСОБА_1 зобов`язано усунути порушення вимоги ч.3 ст. 24 КЗпП України.

Примірник надіслано ФОП ОСОБА_1. рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення на адресу, внесену до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та повернуто відділенням поштового зв`язку з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання".

27.03.2019 Управлінням Держпраці у Полтавській області прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ПЛ3787/152/АВ/П/ТД, згідно з яким розгляд справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю відповідно до ч. 2 ст. 265 КЗпП України, призначено на 09.04.2019. З метою повідомлення про розгляд справи відповідачем направлено позивачеві листа від 27.03.2019 за вих.№02-12/2069, на адресу, внесену до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Зазначений лист повернуто відділенням поштового зв`язку з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання". Примірник вказаного листа вручено представнику позивача за довіреністю - Борзовцю О.В. 24.04.2019.

09.04.2019 першим заступником начальника Управління Держпраці у Полтавській області Масленком О.І. прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ПЛ3787/152/АВ/П/ТД-ФС, якою на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 125190,00 грн. на підставі абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України.

Не погодившись із вказаною постановою, ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про її оскарження.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з неправомірності оскаржуваної постанови, оскільки відповідачем не надано фактичних доказів порушення позивачем вимог ч.3 ст.24 КЗпП України, а саме допущення до виконання робіт працівника ОСОБА_2 без укладення трудового договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засаді верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтерес юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 по справі № 440/1584/19 відповідає, а вимоги апеляційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою статті 265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац другий частини другої статті 265 КЗпП України).

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Отже, діяльність працівника в рамках трудового договору характеризується наступними правовими ознаками: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); не на свій страх і ризик, а шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Вказані ознаки трудового договору випливають як зі статей КЗпП, так і з спеціальних законів, що регулюють трудові відносини (зокрема Закону України "Про відпустки", Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про охорону праці").

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуваною постановою на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф в сумі 125190,00 грн.

Підставою для застосування до позивача штрафних санкцій є порушення ФОП ОСОБА_1 ч. 3 ст. 24 КЗпП України, в частині допуску до роботи без укладення трудового договору, оформленого без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням керівника.

Вказаний висновок відповідача вмотивований тим, що на момент проведення інспекційного відвідування у торговому залі приміщення магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 " разом з продавцем ОСОБА_6 знаходилася ОСОБА_2 , яка мала бейдж із написом "стажер" та фактично виконувала роботу продавця, а саме: консультувала покупців і здійснювала для них показ товару. Документи які б підтверджували офіційне працевлаштування ОСОБА_2 позивачем не надані.

На підтвердження висновку про порушення позивачем ч.3 ст.24 КЗпП України відповідач в оскаржуваній постанові посилається також на письмові пояснення ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , які, на думку відповідача, підтверджують факт проходження ОСОБА_2 стажування на посаду продавця-консультанта у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », з метою подальшого працевлаштування.

Разом з тим, судом першої інстанції були допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , які не заперечували факт перебування ОСОБА_2 на момент інспекційного відвідування у приміщенні магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", однак вказали, що остання ознайомлювалась зі своїм майбутнім робочим місцем, вивчала асортимент, ціни та якісні характеристики товару, з метою майбутнього працевлаштування, проте жодних посадових обов`язків продавця або консультанта не здійснювала. Виконання обов`язків продавця у магазині "ІНФОРМАЦІЯ_1" розпочала з моменту її офіційного працевлаштування 22 березня 2019 року.

Відповідно ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч.6 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Відповідно до ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів відмічає, що вищенаведені показання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_7 були надані у судовому засіданні під присягою та після попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Водночас, як зазначає позивач і не спростовано відповідачем по справі, пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 19.03.2019 були надані під диктовку працівників ГУ Держпраці у Полтавській області.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано надано перевагу показанням свідків, наданим у судовому засіданні, та відхилено посилання відповідача на письмові пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , надані в ході інспекційного відвідування.

При цьому, колегія суддів зауважує, що ані в поясненнях ОСОБА_1 від 19.03.2019, ані в поясненнях ОСОБА_2 не зазначено, що остання виконувала функціональні обов`язки продавця.

Доводи відповідача про те, що на момент проведення інспекційного відвідування ОСОБА_8 виконувала трудові функції продавця, зокрема консультувала покупців та здійснювала для них показ товару, є необґрунтованими та суперечливими, оскільки, як зазначив сам відповідач в акті перевірки, в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на час інспекційного відвідування знаходилося лише 2 особи - ОСОБА_7 , офіційно працевлаштована на посаду продавця, та ОСОБА_2 .

Отже, за відсутності у приміщенні магазину " ІНФОРМАЦІЯ_1 " інших осіб, крім продавця ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , остання не могла здійснювати показ товару та консультування, а тому вищенаведені доводи відповідача не є доказом правомірності оскаржуваної постанови.

Жодних інших доказів на підтвердження фактичного допуску ОСОБА_2 до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням керівника, відповідачем не надано, а судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено.

Слід відмітити, що відповідач як в акті перевірки, так і в оскаржуваній постанові не посилається на жоден нормативно-правовий акт, який би надавав визначення поняттю «стажування» та встановлював обов`язок укладення трудового договору з особою, яка проходить стажування.

За приписами ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідачем не доведено факт порушення позивачем ч. 3 ст. 24 КЗпП України, а відтак, не доведено правомірності постанови від 09.04.2019 №ПЛ3787/152/АВ/П/ТД-ФС про накладення на позивача штрафу в розмірі 125190,00 грн за порушення ч.3 ст.24 КЗпП України.

Також, колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що відповідно до ч.4 ст.265 КЗпП України штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення" встановлено Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 р. N 509.

У відповідності до п.2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Згідно п. 3 Порядку № 509 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

За приписами п.6 Порядку № 509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

У разі надходження від суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений уповноваженою посадовою особою, але не більше ніж на 10 днів (п.5 Порядку № 509).

Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду (п.7 Порядку № 509).

Однак, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, справа про порушення законодавства про працю розглядалась відповідачем за відсутності позивача та за відсутності відомостей про його належне повідомлення.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що лист із запрошенням ФОП ОСОБА_1 на розгляд вказаної справи на 09.04.2019 об 11:00 год. отриманий представником позивача лише 24.04.2019 (а.с.75).

Як вбачається з матеріалів справи, запрошення позивачу на розгляд справи про накладення штрафу було направлене ФОП ОСОБА_1 рекомендованим листом з повідомленням 27.03.2019, який повернувся без вручення адресату (а.с.76).

Однак, відмітка про повернення цього листа за закінченням встановленого строку зберігання проставлена відділенням Укрпошти 17.04.2019, про що свідчить відбиток календарного штемпеля на конверті.

Отже, станом на дату розгляду справи - 09.04.2019 - відповідач не знав і не міг знати, що позивачем отримане повідомлення про розгляд справи, тобто, не пересвідчився перед розглядом справи у тому, що суб`єкт господарювання повідомлений про розгляд справи.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова Управління Держпраці у Полтавській області №ПЛ3787/152/АВ/П/ТД-ФС від 09 квітня 2019 року про накладення штрафу прийнята відповідачем не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, без урахування всіх обставин, що мають значення для її прийняття, без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, тому є протиправною та підлягає скасуванню.

Щодо суми витрат на правничу допомогу, яка підлягає відшкодуванню, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частинами першою та третьою статті 132 вказаного Кодексу судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частини другої - п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Для цілей розподілу судових витрат беруться до уваги: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.135 КАС України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Так, на підтвердження витрат з оплати правничої допомоги, позивачем до суду надано копію договору про надання правової допомоги № 17 від 17 березня 2019 року; ордер на надання правової допомоги серія ПТ № 131644, виданий на підставі договору про надання правової допомоги; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Борзовець О.В. ; копію довіреності від 22 березня 2019 року, копію акту прийняття-передачі наданих послуг від 24 червня 2019 року із зазначенням детального опису наданих послуг, квитанцію №17 від 17.03.2019 про сплату коштів адвокату на суму 8000,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.4.1 договору від 17.03.2019, укладеного між адвокатом Борзовець О.В. (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт), юридичну допомогу, що надається адвокатом, клієнт оплачує в гривнях, що дорівнює 8000,00 грн., без ПДВ. Відповідно до п. 4.3 при розрахунку вартості юридичної допомоги, вказаної в п.4.1 даного договору, враховується час, витрачений адвокатом. За результатами надання юридичної допомоги складається акт, в якому вказується обсяг наданої адвокатом юридичної допомоги та її вартість (а.с.106-107).

Згідно з актом виконаних робіт (наданих послуг) від 24.06.2019 адвокатом надано наступні послуги: попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин (1 год) - 750,00 грн; попереднє опрацювання матеріалів та визначення необхідності зібрання доказів (1 год) - 750,00 грн; підготовка процесуальних документів (зауваження, позовна заява, клопотання про допит свідка, відповідь на відзив та представництво інтересів у суді першої інстанції (9 год)) - 6500,00 грн., всього 11 годин часу, послуги надано на загальну суму 8000,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що фактично зміст наданої Борзовцем О.В . правничої допомоги зводиться до складання адміністративного позову, клопотання про виклик свідків, відповіді на відзив та участі у судових засіданнях.

При цьому, судом першої інстанції враховано заяву відповідача про зменшення розміру судових витрат на правничу допомогу, а також взято до уваги, що вказані в акті від 24.06.2019 такі види робіт, як попередня консультація щодо характеру спірних правовідносин, попереднє опрацювання матеріалів та визначення необхідності зібрання доказів, не стосуються безпосередньо підготовки справи до судового розгляду та не підтверджені документально.

Беручи до уваги, що факт складення та подання адвокатом позовної заяви, відповіді на відзив відповідача, клопотання про виклик свідків, участь адвоката Борзовця О.В. у судових засіданнях 11.06.2019 та 26.06.2019 підтверджено документально, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення вимоги позивача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу та стягнення на користь позивача витрат в розмірі 6500 грн.

З приводу клопотання позивача, заявленого у відзиві на апеляційну скаргу, про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу у розмірі 2000,00 грн., надану в рамках апеляційного розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

На підтвердження вказаних витрат позивач надав до суду копію договору про надання правової допомоги № 19 від 20 вересня 2019 року, копію акту прийому-передачі виконаних робіт за договором № 19 від 20.09.2019 із зазначенням детального опису наданих послуг, а саме: підготовка процесуальних документів (відзив на апеляційну скаргу) (3 год.) - 1000,00 грн., представництво інтересів в суді апеляційної інстанції (згідно фактичного часу) - 1000,00 грн.; квитанцію №Б/Н від 24.09. 2019 на суму 2000,00 грн.

Відповідно до п.2.1.1 договору № 19 від 20.09.2019, адвокат представляє інтереси клієнта, зокрема, в Другому апеляційному адміністративному суді по справі № 440/1584/19. Вартість правничої допомоги за договором складає 2000,00 грн. (п.4.1 договору). За результатами надання юридичної допомоги складається акт, в якому вказується обсяг наданої адвокатом юридичної допомоги та її вартість (п.4.4 договору).

Згідно з актом прийому-передачі виконаних робіт за договором № 19 від 20.09.2019 адвокатом Борзовцем О.В. надано наступні види правової допомоги : попередня консультація та опрацювання матеріалів - 1 год., підготовка процесуальних документів (відзив на апеляційну скаргу) - 3 год., 1000,00 грн., представництво інтересів у суді апеляційної інстанції - згідно фактичного часу - 1000,00 грн. (а.с.168).

Колегія суддів зазначає, що факт підготовки та подання відзиву на апеляційну скаргу підтверджується документально, а вартість вказаної послуги є співрозмірною зі складністю справи та змістовністю відзиву.

З огляду на наведене, клопотання позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, підлягає частковому задоволенню, а саме на користь позивача слід стягнути суму в розмірі 1000 грн.

Виходячи зі змісту договору та акту виконаних робіт, до вартості правничої допомоги по справі № 440/1594/19 представник позивача включає також представництво інтересів клієнта у суді апеляційної інстанції, під яким очевидно розуміється участь адвоката у судових засіданнях суду апеляційної інстанції.

Однак, такий вид правової допомоги фактично не надавався, оскільки представником позивача не було взято участь у жодному судовому засіданні Другого апеляційного адміністративного суду.

Так, 15.10.2019 судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням судді-доповідача на лікарняному, 21.11.2019 судове засідання проведено за відсутності представника позивача, який надіслав до суду апеляційної інстанції відповідне клопотання).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в цій частині (1000,00 грн.).

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Управління Держпраці у Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 26.06.2019 року по справі № 440/1584/19 залишити без змін.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області (36014, м. Полтава, вул. Пушкіна, 119) витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

В іншій частині в задоволенні клопотання позивача про стягнення судових витрат на правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 26.11.2019 року