Справа № 1.380.2019.001088
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 рокуЛьвів№ 857/9764/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання - Чопко Ю. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у справі № 1.380.2019.001088 за адміністративним позовом Державного підприємства "Підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№30)" до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, -

суддя в 1-й інстанції - Мартинюк В. Я.,

час ухвалення рішення - 11.06.2019 року, 12:38 год,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення - 12.06.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)" звернулося в суд з позовом до відповідача - Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, в якому просило (з урахуванням зміни підстав позову) визнати протиправною та скасувати вимогу щодо сплати боргу (недоїмки) від 11 січня 2019 року №Ю-.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано прийняту Головним управлінням ДФС у Львівській області вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11 січня 2019 року №Ю-.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що позивач, як податковий агент, зобов`язаний своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу (заробітної плати) засуджених до позбавлення волі, а також єдиний внесок, незалежно від укладення письмового трудового договору із засудженими. Також позивач, як податковий агент, зобов`язаний подавати у строки, встановлені законодавством, відповідну звітність, у випадку невиконання цих обов`язків - нести визначену законодавством відповідальність. Разом з тим, перевіркою встановлено, що ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)" не нарахований, не обчислений та не сплачений єдиний внесок із заробітної плати засуджених до позбавлення волі, чим занижено базу нарахування єдиного внеску на суму 2858750 грн. за рахунок невключення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених із врахування додаткової бази нарахування єдиного внеску, донарахованого єдиного внеску на суму 628925,00 грн., що свідчить про правомірність прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11 січня 2019 року №Ю- на вказану суму. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача (апелянта) - Ворошилова Н. В. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача - Роздін Н. Є. у судовому засіданні не погодився з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)" зареєстроване як юридична особа управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради 11 вересня 1995 року.

У період з 20 грудня 2018 року по 04 січня 2019 року Головне управління ДФС у Львівській області провело документальну планову виїзну перевірку ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)" з питань повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2017 року, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01січня 2011 року по 31 грудня 2017 року, якою встановлено, зокрема, порушення п.2 ст.6, ст.8, п.2 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", внаслідок чого занижено суму нарахованого єдиного внеску на суму 628925 грн. за рахунок невключення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених.

За результатами перевірки складено акт №30/13-08/0860448 від 11 січня 2019 року.

Крім того, 11 січня 2019 року прийнято вимогу №Ю- про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 628925 грн.

Позивач скористався правом досудового врегулювання цього податкового спору, разом з тим, за результатами адміністративного оскарження вказаної вимоги така залишена без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)" не є роботодавцем, з яким засуджені укладають строковий трудовий договір, на нього не може бути покладено обов`язок щодо сплати єдиного внеску з доходів від працевикористання засуджених, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11 січня 2019 року №Ю- на суму 628925 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно з п.1 ч.1 ст.7 цього Закону для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), ч.1 ст.4 цього Закону єдиний внесок нараховується на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов`язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача (ч.4 ст.7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Єдиний внесок не входить до системи оподаткування.

Порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику (ч.4 ст.8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Згідно з ч.2 та 3 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів , бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Платники, зазначені у п.1 ч.1 ст.4 цього Закону, під час кожної виплати заробітної плати (доходу, грошового забезпечення), на суми якої (якого) нараховується єдиний внесок, одночасно з видачею зазначених сум зобов`язані сплачувати нарахований на ці виплати єдиний внесок у розмірі, встановленому для таких платників (авансові платежі) (ч.8 ст.9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Відповідно до п.6 ч.2 ст.13 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу в Україні" підприємства установ виконання покарань проводять свою діяльність відповідно до законодавства з урахуванням таких особливостей трудові відносини засуджених регулюються законодавством про працю з урахуванням вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Згідно з ч.1 ст.118 КВК України (зі змінами, внесеними Законом України №1492-VI.II від 07 вересня 2016 року) засуджені до позбавлення волі мають право працювати та залучаються до суспільно корисної праці у місцях і на роботах, визначених адміністрацією колонії, з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров`я і спеціальність. Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за строковим трудовим договором, що укладається між засудженим і виправною колонією (слідчим ізолятором), за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Праця засуджених до позбавлення волі регулюється законодавством про працю з особливостями, визначеними цим Кодексом.

Праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України (ч.1 ст.120 КВК України).

Відповідно до ч.1 ст.122 КВК України засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

П.7 Постанови Кабінету Міністрів України "Про заходи щодо забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби" від 22 квітня 1999 року №653 встановлено, що джерелами фінансування Державної кримінально-виконавчої служби є бюджетні асигнування та доходи від працевикористання засуджених. Доходи від працевикористання засуджених складаються з нарахувань на їх заробітну плату у розмірі 50 відсотків і відносяться на собівартість продукції (робіт, послуг).

З системного аналізу вказаних правових норм можна дійти висновку про те, що саме виправна колонія є роботодавцем, з яким засуджені укладають трудові договори і на якого покладено обов`язок щодо сплати єдиного внеску, тобто у спріних правовідносинах платником єдиного внеску є Державна установа "Личаківська виправна колонія (№30)" , а не позивач - Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)".

Матеріалами справи, зокрема, платіжними дорученнями, звітами про залучення засуджених до праці, а також довідками ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)" підтверджується, що останнє у період з 01 жовтня 2016 року по 31 грудня 2017 року перераховувало Державній установі "Личаківська виправна колонія (№30)" доходи від залучення засуджених до праці.

Враховуючи усе вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що саме на Державну установу "Личаківська виправна колонія (№30)" як на роботодавця покладено обов`язок для нарахування та сплати єдиного внеску з доходів засуджених, які залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці, оскільки кошти поступали на її рахунки.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№30)" не є роботодавцем, з яким засуджені укладають строковий трудовий договір, на нього не може бути покладено обов`язок щодо сплати єдиного внеску з доходів від працевикористання засуджених, а тому вимога про сплату боргу (недоїмки) від 11 січня 2019 року №Ю- на суму 628925 грн. є протиправною та підлягає скасуванню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322,325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у справі № 1.380.2019.001088 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 25 листопада 2019 року.