Справа № 520/3020/19
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 р.Справа № 520/3020/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Калиновського В.А. , Сіренко О.І. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Єгупенко В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 12.08.19 року по справі № 520/3020/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України треті особи Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області , Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області

про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з вищевказаним позовом до Державної міграційної служби України, треті особи Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 8 наказу Державної міграційної служби України № 240 від 28.12.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначала, що на її думку, пункт 8 наказу Державної міграційної служби України № 240 від 28.12.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, є необгрунтованим та протиправним.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування наказу - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано пункт 8 наказу Державної міграційної служби України № 240 від 28.12.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Так, відповідач в апеляційній скарзі зазначив, позивач звернулася до ГУ ДМС України в Харківській області зі заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

У зв`язку з вищевикладеним, до Управління Державної міграційної служби в Київській області надійшов запит з ГУ ДМС України в Харківській області щодо перевірки законності документування Позивача посвідкою на постійне проживання в Україні.

Управлінням ДМС України в Київській області була проведена перевірка матеріалів особової справи щодо законності документування позивача посвідкою на постійне проживання в Україні.

У ході перевірки встановлено, що 26.06.2003 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Макарівського РВ ГУ МВС України в Київській області з заявою про надання дозволу на постійне проживання в Україні, оскільки вона прибула в Україну в 1990 на професійне навчання та роботу на Акціонерному товаристві «Завод «Ленінська кузня».

26.06.2003 на адресу Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління України в Київській області надійшли матеріали справи позивача для надання дозволу для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні.

11.03.2004 ГУ МВС України в Київській області видано позивачеві посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

Позивач звернулася із заявою про отримання посвідки на постійне проживання після 08.02.2002.

Таким чином, право на отримання такої посвідки позивач мала виключно за умови наявності дозволу на імміграцію при наявності підстав, вичерпний перелік яких визначено ч.2, 3 ст. 4 Закону з одночасним наданням документів, передбачених ст. 9 Закону.

Отже, на думку відповідача, на момент звернення позивача 26.06.2003 року, положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання в Україні на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абз. 4 п. 4 розд. V «Прикінцевих положень» Закону, а позивач не мала правових підстав для отримання посвідки на постійне проживання.

У зв`язку з цим, оформлена на ім`я позивача посвідка серії НОМЕР_1 від 11.03.2004 підлягає визнанню недійсною та вилученню.

Таким чином, відповідач вважає, що ДМС України було правомірно прийнято наказ № 240 від 28.12.2018 про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживаніїк, відповідно до якого було скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 11.03.2004.

Позивач надав до Другого апеляційного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу, в якій серед іншого зазначив, що згідно з п. 3 ст. 5 та п. 2 Розділу 5 «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом зобов`язаний був прийняти нормативно - правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

З метою забезпечення виконання Закону України «Про імміграцію» Президент України видає Указ № 596 від 07.08.2001р. яким покладає на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань

імміграції та зобов`язує Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію».

Таким підзаконним актом, стала Постанова КМУ «Про затвердження Порядку формування квоти імміграції. Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень. Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» від 26.12.2002р. №1983. Відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України «Про імміграцію», яка була видана з прострочкою встановленого терміну понад 1 рік 2 місяці.

Таким чином, на думку позивача, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України «Про імміграцію» відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002р. у порядку передбаченому Постановою КМУ від 26.12.2002р. №1983 вже після спливу 6 - місячного терміну, передбаченого «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до вищенаведеного, жоден громадянин Соціалістичної республіки В`єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 року тому, що порядок видачі було затверджено 26.12.2002 року з причини невиконання Кабінетом Міністрів України Указу Президента України № 596 від 07.08.2001р., яким встановлено 2-х місячний термін для затвердження порядку документування посвідками іноземців.

Цим пояснюється, що термін прийому заяв про документування посвідкою на постійне проживання у зазначеної категорії громадян органами міграції було продовжено відомчим розпорядженням на 6-ти місячний термін до 26.06.2003 року.

Отже, позивач вважає, що ним пропущено 6 - місячний термін, передбачений «Прикінцевими положеннями» Закону України «Про імміграцію» звернення за документуванням Посвідкою на постійне проживання, не за своєю виною, а з причин невиконання Кабинетом міністрів України Указу Президента України № 596 від 07.08.2001р., яким було зобов`язано саме Кабінет міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що 26.06.2003 позивач звернулася до Макарівського РВ ГУ МВС України в Київській області із заявою про надання дозволу на постійне проживання в Україні, оскільки вона прибула у 1990 році з метою працевлаштування та відповідно до довідки АТ «Завод «Ленінська кузня» у період з 15.01.1991 по 15.07.1990 працювала на вказаному підприємстві (а.с.39).

26.06.2003 на адресу Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління України в Київській області надійшли матеріали заяви Макарівського Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління України в Київській області про надання дозволу для оформлення посвідки на проживання в Україні ОСОБА_1 .

11.03.2004 Головним управлінням МВС України в Київській області позивачу було видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

23 травня 2018 року Головним управлінням Державної міграційної служби в Харківській області на заяву позивача надано відповідь про необхідність звернутися до територіального підрозділу ГУ ДМС України в Харківській області за місцем реєстрації місця проживання із заявою про обмін посвідки на постійне проживання в Україні.

У травні 2018 року позивач звернулася до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про обмін посвідки у зв`язку із досягненням 45-річного віку.

31.10.2018 ГУ ДМС України в Харківській області було здійснено обмін посвідки на постійне проживання позивача на посвідку серії НОМЕР_2 від 31.10.2018.

У березні 2019 року під час перевірки документів позивача було повідомлено про скасування дозволу на імміграцію. Позивач, яка прибула на роботу по Угоді між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРС про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02.04.1981 до Української Радянської Федеративної Республіки звернулася з питань видачі посвідки на постійне проживання 26.06.2003.

28.12.2018 наказом Державної міграційної служби України за № 240 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню та знищенню посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , видану ВГІРФО ГУМВС України в Київській області громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

Зі змісту п.8 оскаржуваного наказу вбачається, що посвідка на постійне проживання позивача серії НОМЕР_1 визнана недійсною на підставі пп.8 п.72 абз.3 п.73 Порядку, у зв`язку з тим, що рішенням про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог Закону.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 8 наказу Державної міграційної служби України № 240 від 28.12.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову з наступних підстав.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-III від 07.06.2001.

Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Абзацом 6 п.4 Розділу V Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію" визначено, що особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Отже, з вищевказаної норми вбачається, що посвідка на постійне проживання видається уповноваженим органом за заявою, та не передбачає попереднього оформлення дозволу на імміграцію, а відтак, позивач отримав посвідку на постійне проживання в межах законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу не надавався дозвіл на імміграцію в Україні, оскільки він прибув до України у 1990 році з метою працевлаштування та працювала на Київському ЗАТ «Завод «Ленінська кузня» ще до вступу в дію Закону України "Про імміграцію", який прийнятий 07 червня 2001 року, яким передбачено набуття дозволу на імміграцію позивача в силу цього Закону без окремої дії чи рішення суб`єкта владних повноважень і позивачу в силу дії цього Закону щодо набуття права на дозвіл на імміграцію надана посвідка на постійне місце проживання в Україні без надання дозволу на імміграцію.

При документуванні позивача 11.03.2004 посвідкою на постійне місце проживання в Україні, Головне управління МВС України в Київській області проводило перевірку законності залишення її на постійне проживання на території України та керувалось положеннями Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявлено та надано посвідку на постійне місце проживання в Україні

Належних та допустимих доказів того, що посвідка на постійне проживання позивача є підробленою або отримана позивачем у не передбаченому законом порядку, відповідачем до суду не надано.

Відповідно до приписів ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідачем по справі не було враховано, що перелік підстав для прийняття вказаного рішення передбачений ст.12 Закону України "Про імміграцію", а "інших випадків", зокрема, з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про пропущення позивачем шестимісячного строку звернення за отриманням посвідки, колегія суддів зазначає наступне.

П.2 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" було зобов`язано Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

Відповідно до п.3 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію" було рекомендовано Президенту України визначити центральний орган виконавчої влади, на який буде покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції, та привести свої акти у відповідність з цим Законом.

З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президентом України було видано Указ №596 від 07.08.2001 р., яким покладено на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов`язано Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Таким підзаконним актом стала Постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" №1983 від 26.12.2002 р.

Відповідно до вступної частини вищевказаної Постанови, остання була видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", тобто поза межами шестимісячного строку, визначеного абзацом четвертим пункту 4 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію".

Отже, документування посвідками на постійне місце проживання в`єтнамських громадян на підставі Закону України "Про імміграцію" відповідними міграційними органами фактично було розпочато після 26.12.2002 року у порядку, передбаченому Постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 р. вже після спливу шестимісячного терміну, передбаченого "Прикінцевими положеннями" Закону України "Про імміграцію".

Отже, жоден громадянин Соціалістичної республіки В`єтнам не міг звернутися і бути документованим посвідкою на постійне проживання у визначений законом термін до 07.02.2002 р., оскільки порядок видачі таких посвідок було затверджено Кабінетом Міністрів України, всупереч п.2 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" та Указу Президента України № 596 від 07.08.2001 р.

Таким чином, колегія суддів аналізуючи наведене та дослідивши матеріали справи, дійшла висновку, що на момент звернення позивача з заявою про надання посвідки було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання без надання дозволу на імміграцію відповідно до п.4 розділу V Закону України "Про імміграцію", разом з тим, недотримання позивачем передбаченого вказаною нормою шестимісячного терміну не є підставою для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання.

Вищевказана правова позиція узгоджується з висновком Верховного суду, викладеним в постанові від 03.08.2018 р. по справі № 820/1608/17, відповідно до якого посвідка на постійне проживання може бути скасована суб`єктом владних повноважень лише у випадку скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до ст.ст. 12 і 13 Закону України "Про імміграцію". Інших підстав для скасування вже виданої посвідки на постійне проживання діюче законодавство не передбачає.

Так, скасування дозволу на імміграцію з інших підстав, зокрема з підстав пропуску шестимісячного строку для подання заяви про видачу посвідки на постійне проживання в Україні, чинним законодавством не передбачено.

Вищезазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 20.06.2018 р. по справі №820/1208/16.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що пункт 8 наказу Державної міграційної служби України № 240 від 28.12.2018 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2019 року по справі № 520/3020/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.08.2019 року по справі № 520/3020/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.І. Сіренко
Повний текст постанови складено 25.11.2019 року