Справа № 460/2703/19
Суддя: Щербаков В.В.
Дата ухвалення: 2019-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

25 листопада 2019 року м. Рівне №460/2703/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щербакова В.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (далі іменується - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості по виплаті пенсії за період з 01 серпня 2018 року по 30 листопада 2018 року;

зобов`язати відповідача виплатити позивачу заборгованість по виплаті пенсії за період з 01 серпня 2018 року по 30 листопада 2018 року у сумі 11347,96 грн. на рахунок, відкритий у відділенні Ощадбанку.

В обґрунтування позову зазначає, що відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому від 13.07.2017 №5612-122415 є внутрішньо переміщеною особою та з 01.08.2014 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області і отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника. З 01.08.2018 відповідачем була призупинена виплата позивачу пенсії на підставі витягу з рішення комісії Рівненського міськвиконкому з питань призначення усіх видів соціальної допомоги та надання пільг за фактичним місцем проживання від 26.08.2018 у зв`язку з відсутністю позивача за фактичним місцем проживання. На підставі рішення комісії Рівненського міськвиконкому з питань призначення усіх видів соціальної допомоги та надання пільг за фактичним місцем проживання від 16.10.2019 та розпорядження Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 15.11.2018 виплату пенсії позивачу поновлено з 01.12.2018. Фактично за період з 01.08.2018 п 30.11.2018 позивачу була нарахована та не виплачена пенсія в сумі 11347,96грн. З метою отримання вказаних коштів позивач звернулась до відповідача із відповідним письмовим зверненням про виплату вказаних коштів, на що у відповідь отримала лист від 13.09.2019 № С-1643/071-59, яким відповідач повідомив, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335 внесено зміни до постанови КМУ від 08.06.2016 №365, згідно з якою суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного КМУ. Відтак нарахована пенсія за період з 01.08.2018 по 30.11.2018 в сумі 11347,96 буде виплачена позивачу на умовах окремого порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Позивач вважає таку відмову безпідставною, тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 15.10.2019 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач проти задоволення позову заперечив, у встановлений судом строк подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначає, що згідно з документами пенсійної справи ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку в управлінні з 01.08.2014, як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Відповідно до витягу з рішенням комісії Рівненського міськвиконкому з питань призначення усіх видів соціальної допомоги та надання пільг за фактичним місцем проживання від 26.08.2018, протокол № 22, встановлено факт відсутності позивача за фактичним місцем проживання, у зв`язку з чим з 01.08.2018 управлінням призупинено виплату пенсії до з`ясування обставин. 11.09.2018 позивач звернувся до управління із заявою про поновлення виплати пенсії. Згідно з витягом з рішення комісії Рівненського міськвиконкому з питань призначення усіх видів соціальної допомоги та надання пільг за фактичним місцем проживання від 16.10.2018, протокол №28, встановлено відновити пенсію позивачу згідно з чинним законодавством. Загальна сума невиплаченої пенсії за період з 01.08.2018 по 30.11.2018 склала 11347,96 грн. сформована за правилами, викладеними у Постанові № 365 зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365" №335 від 25.04.2018. На підставі зазначеного та враховуючи положення пункту 16 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, що затверджений Постановою №365 виплату пенсії за віком позивачу поновлено з 01.12.2018. Нараховані пенсійні виплати з 01.08.2018 по 30.11.2018 в сумі 11347,96грн. будуть виплачені на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України. Управлінням надано заперечення проти позову, які вказують, що дії відповідача ґрунтуються на нормах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного відповідач просив відмовити в задоволенні позову повністю.

За приписами частини четвертої статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Рівненській області з 01.08.2014, як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Призначена пенсія позивачу не виплачувалась з 01.08.2018 по 30.11.2018 у зв`язку з встановленням факту відсутності позивача за фактичним місцем проживання.

Позивач перебуває на обліку, як внутрішньо переміщена особа за зареєстрованим фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 13.07.2017 №5612-122415.

Згідно з рішенням Рівненського міськвиконкому з питань призначення усіх видів соціальної допомоги та надання пільг за фактичним місцем проживання від 16.10.2018 (протокол №28) та розпорядження Рівненського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області від 15.11.2018 виплату пенсії позивачу поновлено з 01.12.2018.

Позивачу за період з 01.08.2018 по 30.11.2018 позивачу нараховано пенсію в сумі 11347,96грн.

Позивач звернувся до відповідача щодо виплати пенсії за період з 01.08.2018 по 30.11.2018, на що відповідач листом від 13.09.2019 №С-1643/07.1-59 надав відповідь зазначаючи, що борг за період з 01.08.2018 по 30.11.2018 в сумі 11347,96грн. буде виплачений на умовах окремого порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-IV).

Частиною третьою статті 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до статті 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Щодо заборгованості по пенсії за період з 01.08.2018 по 30.11.2018, то право позивача на пенсію за вказаний період не є спірним, відповідачем пенсія за вказаний період нарахована у повному обсязі, однак, не виплачена з посиланням на внесення постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 змін до постанови № 365.

Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 335 дійсно внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", а саме, пункти 15 і 18 доповнені реченням такого змісту: "Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України".

Враховуючи наведене позивачу не сплачено заборгованості по пенсії в сумі 11347,96грн. з 01.08.2018 по 30.11.2018 за минулий період.

Суд вважає таку позицію неприйнятною, виходячи з наступного.

Так, за змістом конституційних норм (статті 113, 116, 117 Конституції України), Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року та № 2-рп-99 від 02 березня 1999 року висловив позицію, згідно з якою Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Особливу увагу варто звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття "Закон України", на відміну від поняття "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Судом встановлено, що жодних змін у вказаний Закон № 1058-IV з приводу особливостей виплати заборгованості пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, Верховною Радою не приймались.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акту нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, суд ще раз акцентує свою увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у статті 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

Підстави припинення виплати пенсії передбачені статтею 49 Закону України № 1058-IV.

Згідно з частиною першою статті 49 Закону України № 1058-IV, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Верховний Суд у постанові від 22.03.2018 (справа № 243/6391/17) за результатом розгляду аналогічного спору (припинення виплати пенсії особі, яка перемістилась з району проведення антитерористичної операції) дійшов висновку, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття Пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав, визначених статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Судом встановлено, що рішення про припинення виплати позивачу пенсії з підстав, визначених статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідачем не приймалось.

З огляду на викладене, виплата пенсії позивачу протиправно припинена без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав. При цьому, слід підкреслити пріоритетність застосування положень статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, доводи відповідача щодо необхідності застосування норм постанов Кабінету Міністрів України є безпідставними.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з нормами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Нормами частини 2 зазначеної статті встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідачем не заперечується, а матеріалами справи підтверджено нарахування пенсії позивача за період з 01.08.2018 по 30.11.2018 в сумі 11347,96грн., а відтак суд дійшов висновку, що задля захисту прав позивача необхідно визнати протиправною відмову управління Пенсійного фонду у виплаті пенсії позивачу та зобов`язати відповідача виплатити вищевказану заборгованість по пенсії.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40грн., сплачених відповідно до квитанції №8069 від 10.10.2019, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області (вул. Короленка, 7, м. Рівне, 33028; ) - задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області у виплаті ОСОБА_1 заборгованості пенсії за період з 01.08.2018 по 30.11.2018 в сумі 11347 грн. 96 коп., викладену в листі від 13.09.2019 №С-1643/07.1-59.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Рівненській області виплатити на користь ОСОБА_1 пенсію за період з 01.08.2018 по 30.11.2018 в сумі 11347 грн. (одинадцять тисяч триста сорок сім гривень) 96 коп.

Стягнути на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 768,40грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 25 листопада 2019 року.

Суддя Щербаков В.В.