Справа № 260/1108/19
Суддя: Калинич Я.М.
Дата ухвалення: 2019-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

18 листопада 2019 року м. Ужгород№ 260/1108/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Калинич Я.М.,

при секретарі судового засідання - Попович М.М.,

за участю:

позивач - не з`явився,

представник позивача - не з`явився,

представника відповідача - Далекорей С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ), через свого представника - адвоката Піца Михайла Михайловича, звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Закарпатській області), в якому просить суд:

1. Визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Закарпатській області, в особі відділу з призначення та перерахунків пенсії №14 Управління застосування пенсійного законодавства, щодо відмови позивачу у призначенні пенсії державного службовця, як особі, яка досягла пенсійного віку та має не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

2. Зобов`язати ГУ ПФУ в Закарпатській області, в особі відділу з призначення та перерахунків пенсії №14 Управління застосування пенсійного законодавства, призначити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , (ІНПП - НОМЕР_1 ), з 11.07.2019 року пенсію державного службовця, як особі, яка досягла пенсійного віку та має не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, згідно довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) від 03.07.2019 року за №2404/03.1 та довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державної служби, і яка на момент виходу на пенсію не займає посади державної служби.

3. Стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 6768,40 грн., в тому числі: 768,40 грн. - сплачений позивачем судовий збір та 6000,00 грн. - витрати на професійну правничу допомогу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем зазначено, що пенсійним органом протиправно відмовлено у призначенні їй пенсії на підставі Закону України «Про державну службу», з посиланням на недостатність спеціального стажу державної служби. На переконання позивача, враховуючи її наявний стаж державної служби та на те, що станом на 01.05.2016 року займані нею посади належать до посад державних службовців, вона має право на отримання пенсії державного службовця, згідно пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу».

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами загального позовного провадження.

06 вересня 2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що періоди роботи в державній податковій службі на посадах, за якими присвоюються спеціальні звання, не зараховуються до стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, а тому, відсутні правові підстави для призначення пенсії позивачу на підставі Закону України «Про державну службу».

09 вересня 2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив. У такій остання зазначає, що чинне законодавство України, яке діяло у період роботи позивача в органах державної податкової служби, прямо зазначає, що до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів державної податкової служби не залежно від наявності встановлення за обійманню посадою відповідного рангу державного службовця.

Ухвалою суду від 01 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, однак від таких до суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять такі задовольнити в повному об`ємі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали пенсійної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

11 липня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про державну службу».

Розглянувши вказану заяву, Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області в особі відділу з питань призначення та перерахунку пенсії №14 управління застосування пенсійного законодавства оформило лист «Про надання пояснення по пенсійній справі ОСОБА_1 » від 24.07.2019 року №13791/03.15, яким відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії на підставі Закону України «Про державну службу» (а.с.14).

Свою відмову пенсійний орган мотивував тим, що зважаючи на те, що посадовим особам контролюючих органів присвоюються спеціальні звання, відповідно ці посади не належать до посад, віднесених до категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону №3723. Відповідач дійшов висновку, що стаж державної служби позивача станом на 01 травня 2016 року становить 17 років 11 місяців 7 днів, та є недостатнім для призначення пенсії державного службовця, у розумінні п.12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу», яким вимагається наявність стажу - не менш як 20 років.

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача та вважаючи її протиправною, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховував наступне.

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Право вибору пенсійних виплат закріплено у статті 10 Закону України від 09.07.2003 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV).

01 травня 2016 року набув чинності Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), яким визначено право на пенсійне забезпечення державних службовців.

Відповідно до пункту 2 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VII з набранням чинності вказаного закону втратив чинність Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Так, пунктом 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

За приписами статті 37 Закону України від 16.12.1993 N 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон № 3723-ХІІ) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Згідно абзацу першого частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі зменшується на розмір зазначеної пенсії.

Статтею 26 наведеного Закону в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Пунктом 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 889-VII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 року на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону N 3723-XII, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Водночас, для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону N 3723-XII передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік, страховий стаж та перебування на посаді державного службовця.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону N 3723-XII після 01.05.2016 року, є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону N 3723-XII і Прикінцевих та перехідних положень Закону, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

У цьому контексті, судом встановлено, що вказуючи на відсутність у позивача права на пенсію згідно Закону України «Про державну службу» з підстав недостатності стажу державної служби, відповідач не врахував службу ОСОБА_1 у Державній податковій інспекції по Закарпатській області та Державній податковій адміністрації в Закарпатській області, посилаючись на їх неналежність до державної служби.

Однак, дослідивши матеріали справи та відповідне законодавство України, суд вважає такі дії пенсійного органу необґрунтованими, пояснюючи це наступним.

З наявних у справі матеріалів, а саме - трудової книжки ОСОБА_1 встановлюється, що 26.09.1994 року вона призначена по переводу на посаду головного державного податкового інспектора відділу організації роботи податкових інспекцій та внутрівідомчого контролю. 07.04.1995 року Рішенням атестаційної комісії присвоєно персональне звання - радник податкової служби ІІІ рангу (а.с.20, на звороті). 25.11.1996 року, у зв`язку з ліквідацією Державної податкової інспекції по Закарпатській області і утворенням Державної податкової адміністрації в Закарпатській області переведена головним державним податковим інспектором відділу примусового стягнення податків ДПА в Закарпатській області. 01.07.1998 року, у зв`язку із змінами у штатному розписі призначена головним державним податковим інспектором сектору організаційно-розпорядчої роботи відділу внутрівідомчого контролю (а.с.21).15.10.1998 року призначена головним державним податковим інспектором відділу примусового стягнення податків і зборів. 15.10.1999 року звільнена за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України (а.с.22).

Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 283 від 03.05.1994 року (чинного до 01.05.2016 року, тобто в період проходження позивачем служби в митних органах) визначались посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Згідно ч. 2 вказаного Порядку до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв`язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Разом з цим, згідно п. 341.1 ст. 341 Податкового кодексу України служба в контролюючих органах є професійною діяльністю придатних до неї за станом здоров`я, освітнім рівнем та віком громадян України, що пов`язана з формуванням державної податкової та митної політики в частині адміністрування податків, зборів, платежів, реалізацією податкової та митної політики, політики у сфері контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів, а також із здійсненням контролю за додержанням податкового, митного та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи.

Пунктом 342.4 цього кодексу передбачено, що посадові особи контролюючих органів є державними службовцями.

Відповідно до п. 344.1 ст. 344 Податкового кодексу України пенсійне забезпечення посадових осіб контролюючих органів, крім діючих у них підрозділів податкової міліції, здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

При цьому, період роботи зазначених осіб (у тому числі тих, яким присвоєні спеціальні звання) у контролюючих органах зараховується до стажу державної служби та стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» незалежно від місця роботи на час досягнення віку, передбаченого зазначеним Законом.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03.07.2018 року у справі №586/965/16а.

Водночас безумовне право особи на вибір того чи іншого виду пенсії закріплене у частині першій статті 10 Закону №1058-ІV, відтак, набувши право на пенсію, ОСОБА_1 на законних підставах скористалась правом вибору вказаної пенсії, подавши відповідну заяву до відповідача.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що право на пенсію за віком одержують зазначені в пунктах 10 та 12 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №889-VIII особи, які мають необхідний стаж державної служби, страховий стаж та відповідний вік і в жодному із зазначених вище Законів не зазначається, що таке право особа одержує при умові, що їй раніше пенсія за Законом №3723-ХІІ не призначалась.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

ЄСПЛ неодноразово в своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції, як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо). З вищенаведеного вбачається, що людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

У частині другій статті 8 Конституції України, встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007).

При цьому, пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 неодноразово наголошував на неприпустимість і неконституційність скасування та зміни або встановлення нових підстав і умов для надання пільг, компенсацій, гарантій та нарахування пенсій або щомісячного грошового утримання окремим категоріям громадян.

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, які є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до норм Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

В силу частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622, пенсія державним службовцям призначається з дати звернення, але не раніше дати виникнення права, в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та відповідного рангу за останнім місцем роботи на державній службі, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. При цьому: посадовий оклад, надбавки за ранг та вислугу років враховуються в розмірах, установлених на день звернення за призначенням пенсії за останньою займаною посадою державної служби (або прирівняною до неї у разі відсутності у державному органі відповідних посад державної служби); розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв починаючи з 1 травня 2016 року. Середньомісячна сума зазначених виплат за 60 календарних місяців визначається шляхом ділення загальної суми цих виплат на 60. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні; у разі коли в осіб, зазначених в пункті 2 цього Порядку, станом на дату звернення немає 60 календарних місяців роботи на посаді державної служби підряд перед зверненням за пенсією починаючи з 1 травня 2016 року, середньомісячна сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається шляхом ділення загальної суми таких виплат за наявні місяці роботи починаючи з 1 травня 2016 року на кількість таких місяців. За бажанням особи неповні місяці роботи на посаді державної служби враховуються як повні. При цьому для державних службовців, які звернулися за призначенням пенсії у травні 2016 року, а також для осіб, які не працювали починаючи з 1 травня 2016 року на посадах державної служби, сума виплат (крім посадових окладів, надбавок за ранг та вислугу років) визначається з розрахунку таких виплат за травень 2016 року як за повний місяць; матеріальна допомога та виплати, які нараховуються за період, що перевищує календарний місяць, враховуються в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. За бажанням осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, і які на момент виходу на пенсію не перебувають на державній службі, розмір зазначених в абзацах третьому - п`ятому цього пункту виплат визначається в середніх розмірах відносно визначених законодавством таких виплат за місяць, що передує місяцю звернення за призначенням пенсії, але не раніше травня 2016 року, за відповідною (прирівняною) посадою (посадами) за останнім місцем роботи на державній службі.

Пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622 визначено, що форма довідки про заробітну плату для призначення пенсій державним службовцям затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Мінсоцполітики. Постановою правління Пенсійного фонду України від 17 січня 2017 №1-3 затверджені форми довідок про складові заробітної плати (для призначення пенсії державного службовці (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років) та про складові заробітної плати для призначення державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), що подаються для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Судом встановлено, що позивач, звернулась 11.07.2019 року із заявою до Управління для призначення пенсії за віком.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622 пенсія державним службовцям призначається з дати звернення до органу Пенсійного фонду України.

Отже, висновок пенсійного органу щодо не віднесення періоду роботи позивача в контролюючому органі до стажу держаної служби сформований безпідставно та спростовується вищенаведеним.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність у позивача станом на 01.05.2016 стажу роботи на посадах державної служби понад 20 років.

Отже, позивач має право на призначення пенсії з урахуванням положень пункту 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII та статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-XII.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності своїх дій.

Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачем неправомірно відмовлено у призначенні пенсії позивачу за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, з підстав незарахування до стажу державної служби періодів роботи позивача в органах податкової служби, у зв`язку з чим, з метою повного та ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати такі дії неправомірними.

В той же час, з урахуванням встановлених судом обставин, суд дійшов висновку про необгрунтованість позовних вимог в частині визнання бездіяльності відповідача протиправною, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідачем були вчинені протиправні дії, які полягали у відмові позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про визнання протиправними дій Управління щодо відмови позивачу у призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу», тому з метою повного захисту прав та інтересів ОСОБА_1 слід зобов`язати відповідача призначити та здійснити нарахування і виплату останній пенсії державного службовця за віком згідно Закону України «Про державну службу» з дати звернення, тобто з 11.07.2019 року.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 704,80 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 02.08.2019 року (а.с.5).

Отже, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають присудженню на її користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 132 КАС України врегульовано, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 КАС України).

За змістом частини 3 статті 134 КАС України для цілей судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини 4 статті 134 КАС України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У пункті 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI закріплено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, у тому числі, витрати пов`язані з оплатою правничої допомоги.

Водночас, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчить про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вказаний правовий висновок викладено в ухвалі Верховного Суду від 05.09.2019р. у справі №826/10972/18.

Судом встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником позивача подано до суду копію довіреності від 02.08.2019 року (а.с.47), копію договору про надання професійної правничої допомоги від 30.07.2019 року за №02/2019, укладеного між позивачем та адвокатом Піца М.М., за умовами якого адвокат Піца М.М. представляє права та законні інтереси позивача в Закарпатському окружному адміністративному суді.

Згідно з поданим розрахунком вартості професійної правничої допомоги за договором №02/2019 укладеного 30.07.2019 року між ОСОБА_1 та адвокатом М.М. Піца, яким встановлено вартість послуг адвоката в розмірі 6000 грн. складаються з: вивчення (аналіз) документів, законодавства та судової практики - 1000,00 грн.; надання усних консультацій з правових питань, що пов`язані з предметом договору - 200,00 грн.; підготовка та оформлення документів, в т.ч. їх подання до суду та направлення всім учасникам справи: позовна заява із додатками до неї - 1800,00 грн., відповідь на відзив - 600,00 грн., заява про усунення недоліків та інші процесуальні документи (клопотання, заяви, тощо) - 300,00 грн.; ведення у Закарпатському окружному адміністративному суді судової адміністративної справи (участь у судових засіданнях) - 700,00 грн. * 3 судових засідань - 2100,00 грн.

Крім того, до заяви додано квитанцію від 30.07.2019 року №0.0..1 про сплату 6000 грн. назва послуги: Поповнення картки/рахунку Піца М.М. згідно договору №02/2019 від 30 липня 2019 від ОСОБА_1 (а.с.46).

Враховуючи те, що позивачем надано до суду докази документального підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, м. Ужгород, пл.. Народна, 4, ) призначити та здійснити нарахування і виплату пенсії ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про державну службу» з 11.07.2019 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, м. Ужгород, пл.. Народна, 4, ) понесені судові витрати у розмірі 6768,40 грн. (шість тисяч сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 27 листопада 2019 року.

СуддяЯ. М. Калинич