Справа № 360/2994/19
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року справа №360/2994/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченко І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного (суддя - Свергун І.О.) від 21 серпня 2019 року (повне рішення складено 21 серпня 2019 року у м.Сєвєродонецьк) у справі №360/2994/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання неправомірним рішення про відмову у виплаті недоодержаної пенсії за померлу ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 ; зобов`язання виплатити недоодержану пенсію померлої доньки ОСОБА_2 .

Рішенням Луганського окружного адміністративного від 21 серпня 2019 року позов задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення про відмову у виплаті недоодержаної пенсії від 10 травня 2019 року № МВС ( ОСОБА_2 ); зобов`язано виплатити недоодержану пенсію померлої доньки ОСОБА_2 за період з 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року в сумі 54334,80,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Відповідач вважає, що ним правомірно було прийнято спірне рішення, оскільки за наявними в пенсійній справі померлої ОСОБА_2 документах, вона була внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою №4679 від 09.12.2014 року, мешкала за адресою: АДРЕСА_1 . Інформації про скасування довідки внутрішньо переміщеною особою не надходило. Разом із заявою позивачем надано довідку №979 від 28.04.2015 року про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, в якій зазначена адреса фактичного проживання позивача - АДРЕСА_2 . Тобто, позивач разом із своєю донькою ОСОБА_2 на день її смерті разом не проживали.

На адресу Першого апеляційного адміністративного суду надіслано відзив на скаргу, в якому позивач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі. Просив розгляд справи проводити за її відсутністю.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 08.05.2019 року №1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до державної реєстрації шлюбу мала прізвище, ім`я, по батькові ОСОБА_3 (арк. спр. 10).

Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України від 19.04.2019 року № 6 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк. спр. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05.03.2019 року серії НОМЕР_1 (арк. спр. 9).

Як зазначено відповідачем у відзиві, ОСОБА_2 перебувала на обліку в ГУПФУ в Луганській області та отримувала пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». ОСОБА_2 знята з обліку у звязку зі смертю, пенсія виплачена по 31.12.2017 року. Сума недоодержаної пенсії за період з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року складає 54334,80 грн.

08.05.2019 року ОСОБА_1 звернулася до ГУПФУ в Луганській області з заявою про виплату їй недоодержаної пенсії за померлу ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2

Рішенням ГУПФУ в Луганській області від 10.05.2019 року № МВС ( ОСОБА_2 ) відмовлено ОСОБА_1 у виплаті недоодержаної пенсії ОСОБА_2 (арк. спр. 13). Причиною відмови зазначено те, що реєстрація фактичного місця проживання/перебування ОСОБА_1 , згідно довідки ВПО, не співпадає з адресою фактичного місця проживання померлої ОСОБА_2 , тому відсутній факт проживання разом із пенсіонером на день його смерті.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганської області та отримувала пенсію за вислугу років на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 (далі Закон № 2262).

Статтею 61 Закону № 2262 визначено, що суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, не включаються до складу спадщини і виплачуються тим членам його сімї, які належать до осіб, що забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника. Проте батьки і дружина (чоловік), а також члени сімї, які проживали разом із пенсіонером на день його смерті, мають право на одержання цих сум і в тому разі, якщо вони не належать до осіб, які забезпечуються пенсією у разі втрати годувальника.

За приписами частини 3 цієї статті зазначені суми виплачуються, якщо звернення за ними надійшло не пізніше 6 місяців після смерті пенсіонера.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про те, що наведена норма не містить в собі такої умови щодо батьків, як проживання разом із пенсіонером на день його смерті для набуття права на отримання суми пенсії, що підлягали виплаті пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю.

Судом також встановлено, що позивач та її померла донька мали одне зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , що підтверджується паспортом позивача ОСОБА_1 та довідкою ВПО її померлої доньки ОСОБА_2 (арк. спр. 7, 34).

У відповідності до вимог статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у рішенні від 7 липня 1989 року у справі Сорінг проти Сполученого Королівства. Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, повязаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини. У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» суд зазначив, що, зясовуючи, чи існує позитивне зобовязання стосовно людини, належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини.

У рішенні від 26 червня 2016 по справі Суханов та Ільченко проти України (CASE OF SUKHANOV AND ILCHENKO v. UKRAINE) заяви № 68385/10 та 71378/10 в § 53 суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «Колишнього короля Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) заява № 25701/94, п.п. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-ХІІ).

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах позивач не може бути позбавленим права на одержання належних їй сум, а тому правомірно скасовано спірне рішення.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного від 21 серпня 2019 року у справі №360/2994/19 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного від 21 серпня 2019 року у справі №360/2994/19 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 26 листопада 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко