Справа № 280/2359/19
Суддя: Новікова Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року о 10 год. 37 хв.Справа № 280/2359/19 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Новікової І.В.

за участю секретаря судового засідання Ширшова А.А.

представника позивача Волнової Ю.М.,

представника відповідача Лабура М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Державної установи «Веселівський виправний центр (№8)»

до Головного управління ДФС у Запорізькій області

про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2019 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» (далі позивач) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд скасувати вимогу про сплату (недоїмки) №Ф- від 01.04.2019 в частині суми податкового зобов`язання за основним платежем 106318,66 грн., за штрафними санкціями в сумі 53159,33 грн.

Ухвалою суду від 27.05.2019 вищевказану позовну заяву залишено без руху. У встановлений судом строк до суду надійшли документи на виконання вимог ухвали суду, зокрема уточнюючу позовну заяву, в якій позивач просить суд:

скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 01.04.2019 в частині суми податкового зобов`язання за основним платежем 106318,66 грн.;

скасувати рішення № від 01.04.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі штрафних санкцій 53159,33 грн.

Ухвалою суду від 24.06.2019 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 23.07.2019.

Ухвалою суду від 23.07.2019 продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів, а в підготовчому засіданні оголошено перерву до 11.09.2019.

Ухвалою суду від 11.09.2019 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 09.10.2019.

Ухвалою суду від 09.10.2019 розгляд справи відкладено на 21.10.2019.

Ухвалою суду від 21.10.2019 зупинено провадження у справі до 20.11.2019 для надання сторонам додаткового часу для примирення.

В судовому засіданні 20.11.2019 поновлено провадження у справі та проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що контролюючим органом протиправно та необґрунтовано прийнято спірні рішення. Зазначає, що підставою для прийняття контролюючим органом став висновок відповідача про те, що засуджені, які відбувають покарання у ДУ «Веселівський ВЦ (№8)», та залучаються до різних видів робіт на підставі строкових трудових договорів підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, а оскільки позивачем на сплачено єдиний внесок, то контролюючим органом прийнято спірні рішення. Разом з тим, на думку позивача, контролюючим органом під час прийняття спірних рішень не було враховано специфіку діяльності позивача, як установи в системі виконання покарань. Позивач вказує на те, що трудові відносини, що виникають між засудженими до обмеження волі та адміністрацією ДУ «Веселівський ВЦ (№8)» регулюються законодавством про працю, згідно п.2 ст.60 Кримінально-виконавчого кодексу України «Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу», тобто з цього вбачається, що механізм передбачений в п.1 ст.60 Кримінально-виконавчого кодексу України «Засуджені до обмеження волі залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, як правило, на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою» суперечить даному формулюванню та законним підставам «прийняття на роботу», що є необхідною умовою прийняття засудженого до основного штату працівників (який нормативно нічим не передбачений) і тим самим нарахуванню та сплаті єдиного соціального внеску. Тобто, засуджений, який відбуває покарання не може бути прийнятий на роботу на загальних підставах і ця умова в Кримінально-виконавчому кодексі не передбачена. Крім того, позивач вказував на те, що норми Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, не передбачають нарахування ЄСВ на фонд оплати праці засуджених. Тож суми виплат, отримані фізичною особою під час відбування покарання в місцях позбавлення волі, не є базою нарахування ЄСВ. Додатково в судовому засіданні представник позивача вказував і на незаконність проведення перевірки контролюючим органом та недійсність результатів останньої.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень посилається на те, що за результатами проведеної позапланової виїзної перевірки позивача встановлено порушення вимог ч.2 ст.6, ч.5 ст.8, ч.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме занижено суму нарахованого єдиного внеску в розмірі 106318,66 грн., за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених. Відповідач зазначає, що До перевірки надано строкові трудові угоди між ДУ «Веселівський ВЦ (№8)» та засудженими. Також надано відомості нарахування та виплати заробітної плати за виконані роботи. Згідно наданих документів встановлено, що ДУ «Веселівський ВЦ (№8)» залучає до робіт засуджених, виплачує їм заробітну плату з якої утримує податок на доходи фізичних осіб та військовий збір. Враховуючи вищезазначене, на думку контролюючого органу, ДУ «Веселівський ВЦ (№8)» є роботодавцем який згідно пункту 1 статті 60 Кримінально-виконавчого кодексу України, забезпечує роботою засуджених. За таких обставин, відповідач вважає, що у позивача був наявний обов`язок щодо нарахування та сплати єдиного внеску з заробітної плати засуджених.

Представник відповідача підтримав позицію викладену у письмовому відзиві та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, всебічно та повно встановивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що у період з 31.01.2019 по 06.02.2019 співробітниками ГУ ДФС у Запорізькій області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ДУ «Веселівський виправний центр (№8)» () з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб за період з 08.10.2016 по 31.01.2018, військового збору з 08.10.2016 по 31.01.2018, єдиного соціального внеску за період з 08.10.2016 по 31.01.2018, за результатами якої складено Акт перевірки від 13.02.2019 №16/08-01-13-06/14316913.

Відповідно до висновків Акту перевірки від 13.02.2019 №16/08-01-13-06/14316913 встановлено порушення позивачем:

п.119.2 ст.119, п.171.2 ст.171, п.176.2 «б» ст.176 ПК України, в частині відомостей за формою №1ДФ ДУ «Веселівський виправний центр (№8)» про суми доходів сплачених на користь платника податків за IV квартал 2016 року, та І-IV квартал 2017, подано не у повному обсязі до контролюючих органів;

п.2 ст.6, ст.8, п.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме: занижено суму нарахованого єдиного внеску 106318,66 грн., а саме у жовтні-грудні 2016 року 11877,21 грн., у 2017 році 86083,14 грн., у січні червні 2018 року 8358,31 грн., за рахунок не включення до бази нарахування єдиного внеску заробітної плати засуджених.

На підставі висновків Акту перевірки від 13.02.2019 №16/08-01-13-06/14316913, контролюючим органом прийнято спірні рішення, а саме:

рішення від 01.04.2019 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 53159,33 грн.;

вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 01.04.2019 №Ф-, якою позивача зобов`язано сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску в розмірі 106318,66 грн.

Позивач, не погодившись з правомірністю прийняття контролюючим органом спірних рішень, звернувся з даним позовом до суду.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з приписів ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оскільки підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень стали висновки акту перевірки від 13.02.2019 №16/08-01-13-06/14316913, для вирішення позовних вимог суд вважає необхідним дослідити обґрунтованість таких висновків контролюючого органу.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що підставою для прийняття спірних рішень стали висновки контролюючого органу про те, що позивачем протиправно не здійснювалось нарахування та сплата єдиного внеску з заробітної плати засуджених, з якими позивачем окладались строкові трудові договори.

Суд зазначає, що під час розгляду адміністративної справи сторонами не заперечувалось та знайшло своє відображення в Акті перевірки те, що позивачем із засудженими укладались строкові договори на виконання різних видів робіт, при цьому в Акті перевірки встановлено, що з виплаченої засудженим заробітної плати позивачем у встановленому порядку та розмірі здійснювались відрахування у вигляді податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Разом з тим, єдиний внесок на заробітку плату засуджених не нараховувався та не сплачувався, що не заперечувалось учасниками справи.

Відповідно до пункту 4 Положення про державну установу «Веселівський виправний центр (№8)», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2018 №2212/5, основним завданням виправного центру є: 1) виконання покарань у виді обмеження волі; 2) забезпечення дотримання прав осіб, які тримаються у виправному центрі, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінального покарання, реалізації їх законних прав та інтересів.

Згідно підпункту 23 пункту 5 Положення про державну установу «Веселівський виправний центр (№8)», виправний центр відповідно до покладених на нього завдань забезпечує створення умов, для залучення засуджених відповідно до вимог Кримінально-виконавчого кодексу України до суспільно корисної оплачуваної праці; додержання правил охорони праці, техніки безпеки і виробничої санітарії, встановлених чинним законодавством про працю.

Відповідно до статті 1 Кримінально виконавчого кодексу України (далі КВК України), кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Згідно ч.1 ст.7 КВК України, держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку.

Відповідно до ч.1 ст.8 КВК України, засуджені мають право: на оплачувану працю згідно із законодавством про працю. Законодавство про працю поширюється на засуджених у частині, що стосується умов праці.

Частиною 1 статті 60 КВК України передбачено, що засуджені до обмеження волі залучаються до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, як правило, на виробництві виправних центрів, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності за умови забезпечення належного нагляду за їхньою поведінкою.

Праця засуджених до обмеження волі регулюється законодавством про працю, за винятком правил прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу (ч.2 ст.60 КВК України).

Згідно ч.4 ст.60 КВК України, засудженим незалежно від усіх відрахувань належить виплачувати не менш як сімдесят п`ять відсотків загальної суми заробітку, а засудженим, які мають заборгованість за виконавчими документами, - не менш як п`ятдесят відсотків загальної суми заробітку.

Відповідно до ч.5 ст.60 КВК України, засуджені можуть залучатися без оплати праці лише до робіт з благоустрою виправних центрів і прилеглих до них територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення виправних центрів продовольством. До цих робіт засуджені залучаються в порядку черговості в неробочий час і не більш як на дві години на день.

За таких обставин, суд відхиляє посилання позивача на те, що праця є обов`язком засуджених до обмеження волі, оскільки засудженні можуть залучатись на безоплатній основі лише до робіт з благоустрою виправних центрів і прилеглих до них територій, а також поліпшення житлово-побутових умов засуджених або до допоміжних робіт із забезпечення виправних центрів продовольством, при цьому не більш як на дві години на день, інші роботи виконуються засудженими оплатно та за строковим трудовим договором.

При цьому, під час розгляду адміністративної справи позивач не заперечував тієї обставини, що засуджені до обмеження волі працювали за договорами та отримували заробітну плату. Зазначена обставина підтверджується і тим, що позивач за зазначеними договорами проводив відрахування ПДФО та військового збору.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що засуджені до позбавлення волі мають право працювати, їх трудові відносини регулюються загальними нормами законодавства про працю, за винятком особливостей, встановлених вимогами кримінально-виконавчого законодавства, зокрема в частині прийняття на роботу, звільнення з роботи, переведення на іншу роботу та ін.

Трудові відносини всіх працівників регулює Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП), який встановлює, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (частина перша статті 3).

За змістом частини другої статті 2 КЗпП, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Під трудовим договором частина перша статті 21 КЗпП, визначає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Одним із видів трудового договору є строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (статті 21 КЗпП).

У світлі спірних правовідносин слід відмітити, що низка чинних законодавчих актів дають чітке визначення поняття «роботодавець» - власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності або уповноважений ним орган чи фізична особа, яка відповідно до законодавства використовує найману працю; особа, яка найняла працівника за трудовим договором (контрактом).

Таким чином, укладаючи із фізичною особою строковий трудовий договір, власник підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та галузевої належності або уповноважений ним орган чи фізична особа набувають правового статусу роботодавця.

Згідно статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

В свою чергу, відповідно до частини 1 статті 60-1 КВК України, засуджені до обмеження волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Аналогічні положення містять і приписи ч.1 ст.122 КВК України, відповідно до якої, засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Отже, як стаття 60-1 так і стаття 122 КВК України містить імперативний припис відповідно до якого засуджені до обмеження волі/позбавлення волі підлягають загальнообов`язковому державному страхуванню.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що право на працю засуджених до позбавлення волі реалізується шляхом укладення строкового трудового договору із відповідними виправними центрами. За таким трудовим договором засуджені виконують визначену роботу за що відповідний виправний цент виплачує їм на особовий рахунок винагороду - заробітну плату.

Таким чином, використовуючи працю засуджених до позбавлення волі, позивач укладає з ними строковий трудовий договір, тобто є їх роботодавцем у розумінні викладених вище норм.

Суд звертає увагу, що трудові відносини засуджених, дійсно, мають свої особливості, проте їх характер та відповідні обмеження не дають підстав вважати, що позивач як державна установа - виправний центр, використовуючи працю засуджених за трудовим договором, не є їх роботодавцем та не виплачує їм за виконану роботу заробітну плату. Засуджені до позбавлення волі, у даному випадку, є найманими працівниками з особливим статусом (спецконтингент) та обмеженими трудовими правами (але повністю не позбавлені їх).

Жодних особливих застережень щодо обов`язку виправних центрів як роботодавців утримувати та сплачувати єдиний внесок норми чинного законодавства не містять, а відсутність прямих вимог щодо такого обов`язку для виправних колоній не перешкоджає застосуванню загальних положень законодавства.

Подібну позицію щодо застосування викладених вище норм право було висловлено Вищим адміністративним судом України у постанові від 01.02.2017 по справі № 811/1968/13-а.

Суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон №2464), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464, платниками єдиного внеску є: роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону №2464, єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Суд зазначає, що єдине виключення щодо обов`язку сплати єдиного внеску містить положення частини 4 статті 4 Закону №2464, відповідно до якого, особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Разом з тим, позивач під вищевказані виключення не підпадає, у зв`язку з чим повинен нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальних підставах, визначених Законом №2464.

Посилання позивача на положення Інструкції про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, суд відхиляє, оскільки в даних правовідносинах суд застосовує нормативно-правові акти, які мають вищу юридичну силу, а саме положення Кримінально-виконавчого кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

За таких обставин, контролюючий орган дійшов обґрунтованого висновку, що порушення позивачем положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині нарахування єдиного внеску на виплачені доходи засудженим у вигляді заробітної плати.

Щодо посилання представника позивача на протиправність призначення та проведення позапланової перевірки, суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів:

направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу;

копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу;

службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Непред`явлення або ненадіслання у випадках, визначених цим Кодексом, платнику податків (його посадовим (службовим) особам або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції) цих документів або пред`явлення зазначених документів, що оформлені з порушенням вимог, встановлених цим пунктом, є підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки.

Натомість платник податків, який вважає порушеним порядок та підстави призначення фактичної перевірки щодо нього, має право не погодитись з рішенням про призначення перевірки і оскаржити його в суді або застосувати інші заходи, передбачені статтею 81 Податкового кодексу України, шляхом недопущення посадових осіб контролюючого органу до її проведення.

В свою чергу, якщо ж допуск до фактичної податкової перевірки відбувся і наказ реалізований як прийнятий в межах закону і компетенції, в подальшому предметом розгляду в суді має бути зміст виявлених порушень податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

При вирішенні питання про належний спосіб захисту порушеного права суду в кожному конкретному випадку необхідно виходити з того, що такий захист повинен найбільш повно відповідати меті (цілі), задля досягнення якої був направлений позов.

Аналогічний висновок щодо застосування вказаних норм права викладено в постанові Верховного Суду від 30.11.2018 (справа №804/1297/16). При цьому вказане вище відповідає й позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові №21-25а10 від 24.12.2010 у справі за позовом ТОВ «Foods and Goods L.T.D.» до Державної податкової адміністрації в Донецькій області про скасування рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ДУ «Веселівський ВЦ (№8)» вважаючи, що дії податкового органу щодо прийняття наказу є протиправними, а вказаний наказ - незаконним, не скористалось своїм правом, передбаченим підпунктом 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, та допустило орган державної податкової служби до проведення перевірки, внаслідок чого останню проведено та складено Акт документальної позапланової виїзної перевірки.

Крім того, контролюючим органом на підставі висновків Акту перевірки прийнято спірні рішення, які є предметом оскарження в даній справі.

Отже, контролюючим органом фактично була реалізована його компетенція на проведення перевірки та оформлення результатів такої перевірки. У спірних правовідносинах актом, що має певні правові наслідки, породжує права та обов`язки для платника податків є рішення податкового органу (акт індивідуальної дії), прийняте за результатами проведеної перевірки.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під час прийняття рішення суду судом враховано практику Верховного Суду, яка зокрема викладена в постанові від 05.04.2019 у справі №820/68/18.

За таких обставин, посилання представника на порушення порядку проведення перевірки не приймаються, оскільки дослідженню під час розгляду справи підлягає зміст виявленого порушення та правомірність прийняття актів індивідуальної дії.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідач діяв обґрунтовано, тобто із врахуванням всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішень, у зв`язку з чим такі рішення не підлягають скасуванню, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Державної установи «Веселівський виправний центр (№8)» (72254, Запорізька область, Веселівський район, с.Озерне, вул. 40 років Перемоги, 39, ) до Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м.Запоріжжя, пр.Соборний, 166) про визнання протиправними та скасування рішень відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 25.11.2019

Суддя І.В. Новікова