Справа № 1.380.2019.004369
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2019-11-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.004369
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2019 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Шийович Р.Я.,

від позивача ОСОБА_1 , Мельник Т.П.,

від відповідача Маркіна Л.Г.,

третя особа Літинський С.В.,

від третьої особи Золотухін О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Департаменту патрульної поліції до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_2 , про визнання незаконною бездіяльності, скасування рішення.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся Департамент патрульної поліції (далі позивач) із позовною заявою до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі Департамент ДВС), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 , у якій просить суд:

- визнати незаконною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не скасування постанови про стягнення виконавчого збору від 19.04.2019 у виконавчому провадження №58941859 та не вжиття дій щодо закриття виконавчого провадження №58941859;

- скасувати постанову про накладення штрафу від 31.07.2019 у розмірі 5100,00 грн. у виконавчому провадженні №58941859, винесену головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Д.Є.

Підставою позову є протиправна бездіяльність відповідача щодо нескасування постанови про стягнення виконавчого збору від 19.04.2019 у зв`язку з добровільним виконанням судового рішення, а також щодо невжиття ним заходів щодо закриття виконавчого провадження №58941859. Внаслідок цього винесено протиправну постанову від 31.07.2019 про накладення штрафу у розмірі 5100,00 грн. за невиконання рішення суду, яку слід скасувати. Також зазначено, що оцінка державним виконавцем наданої позивачем відповіді на виконання рішення суду є перевищенням повноважень державного виконавця.

Ухвалою суду від 02.09.2019 позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 20.09.2019 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, з підстав, викладених у адміністративному позові. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві /арк.спр.114-118/. Вважає позовні вимоги необгрунтованими, оскільки під час виконання рішень немайнового характеру державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню). На момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження у державного виконавця було відсутнє будь-яке документальне підтвердження повного виконання рішення суду боржником. Доводи позивача про повне виконання рішення не можуть братися до уваги, оскільки клопотання стягувача за виконавчим листом повторно не розглядалося, відповіді по суті звернення не надано, а лише продубльовано Правила дорожнього руху з першої відповіді на це звернення та додано п. 11.14 Правил. Тому дії та рішення державного виконавця вважає законними.

У судовому засіданні представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову повністю.

У судовому засіданні 21.10.2019 за клопотанням представника відповідача залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 .

Третя особа ОСОБА_2 та його представник надали суду письмові пояснення /арк.спр.143-146/, в яких зазначили, що виконуючи рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі №1340/4850/18 про надання відповіді на звернення ОСОБА_2 по суті, позивач (боржник) не створив іншого документу, а лише додав до першої відповіді (яка стала підставою для звернення до суду) деякі слова та ще один пункт Правил дорожнього руху. Таким чином вважає цілком виправданими дії державного виконавця, який пересвідчився у невиконанні боржником рішення суду, стягнув виконавчий збір та наклав штраф за таке невиконання.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник підтримали позицію відповідача; просили відмовити у задоволенні позову повністю.

Суд заслухав пояснення учасників справи, з`ясував обставини, якими обґрунтовуються позов та відзив, письмові пояснення третьої особи, дослідив письмові докази, долучені до матеріалів справи та

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 подав клопотання від 29.08.2018 до Департаменту патрульної поліції у якому зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 «Про правила дорожнього руху» встановлено правила дорожнього руху, які обов`язкові до виконання як водіями, так і велосипедистами, пішоходами тощо. Рішенням судів встановлено, що поліція зобов`язана давати роз`яснення застосування ПДР. У зв`язку з цим просив роз`яснити застосування ПДР і дати відповідь на наступне запитання: чи може велосипедист короткочасно виїхати на середину смуги не для об`їзду (за відсутності об`єктів для об`їзду) не порушивши пункт 11.14 Правил про те, що рух дозволяється лише в один ряд по правій крайній смузі якомога правіше до правої. До клопотання долучено додаток зі схемою руху велосипедиста /арк.спр.79-80/.

Департамент патрульної поліції листом від 09.10.2018 надав ОСОБА_3 С. ОСОБА_4 відповідь під назвою «Про надання роз`яснень правил дорожнього руху», в якій поінформував, що розділом VІ Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 визначено вимоги до велосипедистів; зацитував пункт 6.6 Правил дорожнього руху з переліком заборон встановлених для велосипедиста та вказав, що Департамент патрульної поліції немає повноважень щодо надання роз`яснень законів та інших нормативно-правових актів. Також зауважив, що вказана відповідь не встановлює правових норм та має інформаційно-рекомендаційний характер /арк.спр.77-78/.

На думку ОСОБА_2 відповідач надавши таку відповідь порушив вимоги Закону України «Про звернення громадян», Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України та Положення про Департамент патрульної поліції, а тому звернувся до адміністративного суду з позовом.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.01.2019 у справі №1340/4850/18 позов ОСОБА_2 до Департаменту патрульної поліції, про визнання неправомірними дій, зобов`язання вчинити дії задоволено повністю; визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо неналежного розгляду клопотання ОСОБА_2 від 28.08.2018; зобов`язано Департамент патрульної поліції повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 29.08.2018 відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та Наказу Міністерства внутрішніх справ України №1177 від 10.10.2004 «Про затвердження Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України» /арк.спр.147-150/.

ОСОБА_2 звернувся до Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС з заявою від 05.04.2019 про прийняття виконавчого листа №1340/4850/18 від 22.02.2019 виданого Львівським окружним адміністративним судом щодо зобов`язання Департаменту патрульної поліції повторно розглянути клопотання ОСОБА_2 від 29.08.2018 відповідно до Закону України «Про звернення громадян» та Наказу Міністерства внутрішніх справ України №1177 від 10.10.2004 «Про затвердження Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України» /арк.спр.107/.

Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження від 19.04.2019 у ВП №58941859; зобов`язав боржника (Департамент патрульної поліції) виконати рішення суду протягом 10 робочих днів та зазначив про стягнення виконавчого збору в порядку та в розмірі визначеному ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» /арк.спр.24-25/.

Дану постанову Департамент патрульної поліції отримав 02.05.2019 /арк.спр.23/.

Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС виніс постанову від 19.04.2019 у ВП №58941859 про стягнення з боржника (Департамент патрульної поліції) виконавчого збору у розмірі 16692,00 грн.; /арк.спр.27-28/.

Дану постанову Департамент патрульної поліції отримав 28.05.2019 /арк.спр.26/.

Згідно з платіжним дорученням від 10.06.2019 Департамент патрульної служби сплатив виконавчий збір /арк.спр.33/.

Листом від 15.05.2019 Департамент патрульної поліції повідомив Відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.01.2019 №1340/4850/18, відповідно до законодавства України Департамент патрульної поліції листом від 21.03.2019 повторно розглянув клопотання ОСОБА_2 від 29.08.2018 про надання роз`яснень Правил дорожнього руху щодо розташування велосипедиста на дорозі під час руху; долучив копію листа. Тому вважає рішення суду виконаним у добровільному порядку ще до відкриття виконавчого провадження, а виконавче провадження має бути закінченим без стягнення виконавчого збору /арк.спр.20/.

Головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС виніс постанову від 31.07.2019 у ВП №58941859 про накладення штрафу на боржника (Департамент патрульної поліції) у розмірі 5100,00 грн. за невиконання рішення суду /арк.спр.30-31/.

Дану постанову Департамент патрульної поліції отримав 19.08.2019 /арк.спр.29/.

Вважаючи бездіяльність державного виконавця у частині не скасування постанови про стягнення виконавчого збору та закриття виконавчого провадження протиправною, також вважаючи постанову про накладення штрафу за невиконання рішення суду протиправною та такою, що порушує його права, позивач звернувся за їх захистом з даним позовом до суду.

Вирішуючи справу, суд керується таким.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 287 КАС України визначено особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Згідно з ч. 1 вказаної статті, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС України є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.

З 05.10.2016 умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі Закон №1404-VІІІ).

Відповідно до ст. 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 Закону №1404-VІІІ).

За приписами ст. 18 Закону №1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2); розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання (п. 3 ч. 2). Також виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону (п. 1 ч. 3); накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом (п. 16 ч. 3).

Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом (ч. 4).

За правилами встановленими ст. 26 Закону №1404-VІІІ виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (п. 1 ч. 1).

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (ч. 5)

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (ч. 5).

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (ч. 6).

Статтею 27 Закону №1404-VІІІ передбачено, що виконавчий збір це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника юридичної особи.

Виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Вказане свідчить про те, що стягнення виконавчого збору відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення. Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.

При цьому стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання і є обов`язковим рішенням державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до виконання рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Судом встановлено, що державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, у якій передбачив стягнення виконавчого збору у визначеному законом розмірі, 19.04.2019 /арк.спр.24-25/. Департамент патрульної поліції отримав вказану постанову 02.05.2019 /арк.спр.23/.

Також державним виконавцем винесено постанову від 19.04.2019 про стягнення з боржника (Департамент патрульної поліції) виконавчого збору у розмірі 16692,00 грн. /арк.спр.27-28/, яку позивач отримав 28.05.2019 /арк.спр.26/.

Слід зауважити, що 10.06.2019 боржник перерахував суму виконавчого збору на рахунок Міністерства юстиції України /арк.спр.33/.

Водночас боржник, Департамент патрульної поліції, надіслав до Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС 15.05.2019 листа з повідомленням про добровільне виконання рішення суду 21.03.2019 у спосіб повторного розгляду звернення ОСОБА_2 від 29.08.2018 про надання роз`яснень Правил дорожнього руху щодо поведінки велосипедиста на дорозі під час руху. У зв`язку з цим вважає, що виконавче провадження слід закінчити без стягнення виконавчого збору, оскільки рішення суду виконано добровільно до відкриття виконавчого продовження /арк.спр.20/.

Однак такий лист з додатком (відповіддю на звернення) державним виконавцем отримано лише 21.05.2019 /арк.спр.95/.

Тому суд констатує, що про намагання боржника виконати рішення суду державний виконавець дізнався лише після винесення постанов про відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору.

У зв`язку з цим доречно наголосити, що обов`язок невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником лежить на сторонах виконавчого провадження (ч. 4 ст. 19 Закону №1404-VІІІ).

Представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що обов`язком державного виконавця є вжиття заходів щодо примусового виконання рішень, та правом у процесі здійснення виконавчого провадження провести перевірку виконання боржником рішень згідно зі ст. 18 Закону №1404-VІІІ.

На виконання цих повноважень державний виконавець співставив відповідь Департаменту патрульної служби на звернення ОСОБА_2 надану 29.08.2018, яка стала предметом судового розгляду, та повторну відповідь Департаменту патрульної служби на те саме звернення надану 21.03.2019 на виконання рішення суду. За результатами порівняння з`ясував, що боржник не надав належної відповіді на звернення згідно з Законом України «Про звернення громадян», не роз`яснив застосування Правил дорожнього руху, а лише процитував норми.

З цього приводу представник Департаменту патрульної поліції зазначив, що відповіді від 29.08.2018 та від 21.03.2019 не ідентичні, відповідь від 21.03.2019 на виконання рішення суду повніша. Зазначив, що Департамент патрульної поліції не є органом, який надає тлумачення законодавства чи керівні роз`яснення. Вважає перевищенням повноважень державного виконавця оцінку ним відповіді від 21.03.2019 на виконання рішення суду.

З цього приводу суд враховує таке.

Згідно зі ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 09.01.2019 у справі №1340/4850/18, належність виконання якого розглядається судом у цій справі, зазначено таке.

Згідно ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР (далі Закон №393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону №393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону №393/96-ВР , звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. Звернення може бути подано окремою особою (індивідуальне) або групою осіб (колективне).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 цього ж Закону, звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Питання звернень громадян в системі органів внутрішніх справ деталізовано в Положенні про порядок роботи зі звернення громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2004 року № 1177, згідно з п. 1.3 якого громадяни України мають право звернутися до апарату МВС, закладів, установ, підприємств, що належать до сфери управління МВС, їх керівників із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявами або клопотаннями про реалізацію своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів, а також зі скаргами про їх порушення.

Згідно абз. 1-9 п. 2.1 цього ж Положення звернення від громадян надходять до органів внутрішніх справ у вигляді листів (поштою) та під час їх особистого прийому посадовими особами (усні й письмові).

Відповідно до п. 4.1 цього ж Положення, керівники органів внутрішніх справ та їх заступники при розгляді звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників органів внутрішніх справ на місця для перевірки викладених у зверненнях фактів, уживати інших заходів для об`єктивного вирішення поставлених авторами звернень питань, з`ясовувати і усувати причини та умови, які спонукають громадян скаржитись, якщо це не суперечить чинному законодавству.

Згідно п. 4.3 цього ж Положення, за результатами перевірки звернення складається мотивований висновок про результати розгляду звернення громадян, який має містити в собі об`єктивний аналіз усіх зібраних матеріалів і повинен відповідати порядку його складання.

Відповідно до п. 4.4 цього ж Положення, рішення, які приймаються за зверненнями, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства.

Згідно з п. 4.6 цього ж Положення, звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені в них питання, вжиті необхідні заходи і заявникам дані вичерпні відповіді.

Відповідно до п. 4.6 цього ж Положення, відповідь за результатами розгляду звернення в обов`язковому порядку дається тим органом, який його отримав і до компетенції якого входить розв`язання порушених у зверненні питань, за підписом керівника або його заступника.

У межах даного провадження судом також досліджено Положення про Департамент патрульної служби, затверджене наказом Національної поліції України від 06.11.2015 №73 (у редакції наказу Національної поліції України від 14.08.2017 №857) та з`ясовано, що завданнями Департаменту патрульної поліції є превентивна та профілактична діяльність, спрямована на запобігання вчиненню правопорушень; здійснення регулювання дорожнього руху; аналіз обставин і причин виникнення дорожньо-транспортних пригод на вулично-дорожній мережі; розробка та здійснення засобів профілактики таких пригод та запобігання їх вчиненню; погодження проектів і схем організації дорожнього руху; встановлення технічних засобів регулювання дорожнього руху; організація і здійснення роз`яснювальної роботи серед населення, зокрема з питань безпеки дорожнього руху; сприяння організації вивчення громадянами Правил дорожнього руху; а також розгляд звернень громадян з питань, що належать до компетенції департаменту патрульної поліції (Розділ ІІІ Положення).

З врахуванням викладеного надання відповідей на звернення громадян з приводу застосування Правил дорожнього руху належить до компетенції Департаменту патрульної поліції. Такі висновки раніше викладені у рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 09.01.2019 року у справі №1340/4850/18.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Оцінюючи дії державного виконавця з виконання рішення судом проведено аналіз відповідей Департаменту патрульної служби від 29.08.2018 та 21.03.2019 на звернення ОСОБА_2 та з`ясовано, що обидві відповіді містять лише норми Правил дорожнього руху без жодних висновків з приводу їх застосування. Фактично відповіді відрізняться лише за кількістю викладених законодавчих норм.

При цьому суд не вдається до оцінки обсягу відповіді позивача (боржника) на клопотання третьої особи (стягувача) та можливості її застосування до питань поставлених ОСОБА_2 у клопотанні, оскільки така відповідь надавалася Департаментом патрульної поліції вже на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.01.2019, який за результатами розгляду першої відповіді Департаменту патрульної поліції від 10.09.2018 дійшов висновку про неналежність розгляду звернення ОСОБА_2 та необхідність надання відповіді по суті згаданого звернення /арк.спр.85/.

За таких обставин належним способом виконання рішення суду від 09.01.2019 у справі №1340/4850/18 має бути надання відповіді по суті звернення, а не цитування більшого обсягу законодавчих норм.

Суд не бере до уваги покликання позивача на перевищення повноважень державним виконавцем в частині надання оцінки виконанню рішення суду, оскільки така поведінка продиктована виконанням завдань державної виконавчої служби, повноваженнями державного виконавця викладеними вище та необхідністю належного виконання рішення суду з метою ефективного захисту прав стягувача та запобігання судовій тяганині у майбутньому. Адже очевидно, що у випадку ненадання державним виконавцем оцінки виконанню рішення суду стягувачу довелося б вдруге, і можливо не в останнє, звертатися до суду з аналогічним позовом.

У цьому контексті слід згадати позицію третьої особи (стягувача у виконавчому провадженні) ОСОБА_2 , на користь якого власне винесене рішення суду від 01.09.2019 у справі 1340/4850/18. У судовому засіданні він підтримав позицію державного виконавця та заявив, що категорично незадоволений з формальним підходом до виконання судового рішення та ненаданням відповіді по суті його клопотання.

Тому суд погоджується з позицією відповідача про необхідність виконання виконавчого листа з врахуванням висновків викладених у мотивувальній частині судового рішення, зокрема, стосовно необхідності надання відповіді по суті звернення ОСОБА_2 .

Таким чином судом не встановлено порушень процедури вчинення виконавчих дій державним виконавцем чи перевищення ним повноважень наданих законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обставини справи свідчать про дотримання відповідачем вказаних критеріїв під час вчинення оскаржених дій та прийняття рішень у виконавчому провадженні.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та законність дій і рішень державного виконавця, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відшкодування судових витрат позивачу, якому у задоволенні позову відмовлено ст. 139 КАС України не передбачено, а тому такі слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 73, 77, 90, 242-246, 268-272, 287, 294, пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, суд -

в и р і ш и в :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Кравців О.Р.