Справа № 826/16588/16
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2019 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Ганечко О. М., Шурка О. І.,

за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні позивача: народний депутат України Тимошенко Юлія Володимирівна, народний депутат України Каплін Сергій Миколайович, народний депутат України Скорик Микола Леонідович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Верховна Рада України, Міністерство соціальної політики України, Міністерство фінансів України, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, Міністерство охорони здоров`я України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України та апеляційної скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2018, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України у якому просив:

- визнати протиправними дій Кабінету Міністрів України зі встановлення розміру прожиткового мінімуму в України на 2017 рік без проведення і врахування результатів науково-громадської експертизи, сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг для встановлення прожиткового мінімуму, а також без врахування фактичного розміру прожиткового мінімуму Міністерства соціальної політики України;

- визнати протиправними дій Кабінету Міністрів України зі встановлення розміру прожиткового мінімуму в України на 2017 рік без проведення і врахування результатів перегляду вмісту наборів непродовольчих товарів, продуктів харчування та послуг для основних соціально-демографічних груп населення, а також без врахування фактичного розміру прожиткового мінімуму, розрахованого Міністерством соціальної політики України у цінах місяця, що передує місяцю, в якому встановлено прожитковий мінімум на 2017 рік;

- визнати протиправною бездіяльності Кабінету Міністрів України в частині невжиття заходів для встановлення прожиткового мінімуму в Україні на 2017 рік в порядку та на підставі положень Закону України «Про прожитковий мінімум» - без проведення і врахування результатів перегляду вмісту наборів непродовольчих товарів, продуктів харчування та послуг для основних соціально-демографічних груп населення;

- зобов`язати Кабінет Міністрів України вжити передбачені законодавством заходи та реалізувати наявну компетенцію з метою: провести науково-громадську експертизу набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг для встановлення прожиткового мінімуму в Україні; провести перегляд вмісту наборів непродовольчих товарів, продуктів харчування та послуг для основних соціально-демографічних груп населення; встановити розмір прожиткового мінімуму в України на 2017 рік в порядку та на підставі положень Закону України «Про прожитковий мінімум», а саме, із врахуванням результатів перегляду вмісту наборів непродовольчих товарів, продуктів харчування та послуг для основних соціально-демографічних груп населення та фактичного розміру прожиткового мінімуму, розрахованого Міністерством соціальної політики України за місяць, що передує місяцю, у якому встановлюється прожитковий мінімум на 2017 рік.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Кабінетом Міністрів України всупереч вимогам Закону України «Про прожитковий мінімум» встановлено прожитковий мінімум на 2017 рік без проведення науково-громадської експертизи набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг, що призвело до встановлення необґрунтованого розміру прожиткового мінімуму.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.11.2019 позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Кабінету Міністрів України щодо визначення розміру прожиткового мінімуму в Україні на 2017 рік без дотримання вимог Закону України «Про прожитковий мінімум». У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Також, апеляційну скаргу подали ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , в якій просять задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судове засідання з`явився представник Кабінету Міністрів України, підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. ОСОБА_4. та ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали також свою апеляційну скаргу, просили повністю задовольнити позовні вимоги. Представник Міністерства соціальної політики України просив задовольнити апеляційну скаргу КМУ посилаючись на доводи, зазначені у письмових поясненнях.

Представник Міністерства фінансів України підтримав позицію КМУ.

Інші учасники процесу, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

До суду надійшов письмовий відзив на апеляційні скарги від Верховної ради України з клопотанням ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства України.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційних скарг, колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без участі осіб чи їх представників які в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи убачається, що статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VIII установлено в 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01.01.2017- 1544 грн., з 01.05. - 1624 грн., з 01.12.2017 - 1700 грн., а для осіб, які втратили працездатність: з 01.01.2017 - 1247 грн., з 01.05.2017 - 1312 грн., з 01.12.2017 - 1373 грн.

Згідно з проектом Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 1801-VIII (подано на розгляд 15.09.2016 номер реєстрації 5000) пропонувалось Верховній Раді України затвердити зазначені розміри прожиткового мінімуму (http://w1.c1.rada.gov.ua/pls/zweb2/webproc4_1?pf3511=60032).

Вважаючи визначені Кабінетом Міністрів України розміри прожиткового мінімуму на 2017 рік у проекті Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» необґрунтованими, без дотримання визначеної законодавством процедури, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Кабінетом Міністрів України в проекті Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» встановлено розмір прожиткового мінімуму без дотримання вимог Закону України «Про прожитковий мінімум» нормативним методом після проведення науково-громадської експертизи для формування набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг, яка повинна проводитись не рідше п`яти років.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційних скаргах, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила таке.

За приписами статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Згідно статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період.

Відповідно до статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Закон України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999 року №966-XIV дає визначення прожитковому мінімуму, закладає правову основу для його встановлення, затвердження та врахування при реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень.

Прожитковий мінімум, як визначено в частині першій статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

За приписами частин другої-п`ятої цієї ж статті Закону прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

До працездатних осіб відносяться особи, які не досягли встановленого законом пенсійного віку.

До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані інвалідами в установленому порядку.

Прожитковий мінімум, визначений для осіб, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому державному соціальному страхуванню, збільшується на суму обов`язкових платежів.

Прожитковий мінімум застосовується, згідно статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», для: загальної оцінки рівня життя в Україні, що є основою для реалізації соціальної політики та розроблення окремих державних соціальних програм; встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім`ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат виходячи з вимог Конституції України та законів України; визначення права на призначення соціальної допомоги; визначення державних соціальних гарантій і стандартів обслуговування та забезпечення в галузях охорони здоров`я, освіти, соціального обслуговування та інших; встановлення величини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; формування Державного бюджету України та місцевих бюджетів.

Для оцінки рівня життя в регіоні, розроблення та реалізації регіональних соціальних програм, визначення права на призначення соціальної допомоги, що фінансується за рахунок місцевих бюджетів, органами місцевого самоврядування може затверджуватися регіональний прожитковий мінімум, не нижчий від установленого відповідно до цього Закону.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг.

Порядок проведення науково-громадської експертизи встановлюється на принципах соціального партнерства та затверджується Кабінетом Міністрів України.

Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.

Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Згідно статті 5 Закону України «Про прожитковий мінімум» для спостереження за динамікою рівня життя в Україні на основі статистичних даних про рівень споживчих цін центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, розраховує щомісяця фактичний розмір прожиткового мінімуму на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення.

Прожитковий мінімум є одним із основних показників, що характеризує рівень життя населення та від якого залежить визначення більшості складових соціального блоку Державного бюджету України, а отже має безпосередній вплив стосовно права громадян на достатній життєвий рівень, інші соціально-економічні права, закріплені Конституцією України, міжнародними договорами.

Принципи формування наборів продуктів харчування, непродовольчих товарів і послуг наведено в статті 3 Закону України «Про прожитковий мінімум».

Набір продуктів харчування та набір непродовольчих товарів визначаються в натуральних показниках, набір послуг - у нормативах споживання не рідше одного разу на п`ять років.

Набір продуктів харчування формується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, з використанням нормативів фізіологічної потреби організму людини в продуктах харчування виходячи з їх хімічного складу та енергетичної цінності, з урахуванням рекомендацій Всесвітньої організації охорони здоров`я.

Основними принципами формування набору продуктів харчування є: забезпечення дитини повноцінним харчуванням для розвитку організму; забезпечення дитини віком від 6 до 18 років додатковим харчуванням для активного соціального та фізичного розвитку; задоволення організму працюючої особи у відтворенні працездатності, збереження працездатності для безробітного, відновлення у необхідних випадках працездатності для особи, яка її втратила; підтримання повноцінного функціонування організму людини похилого віку.

Наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, Державної служби статистики України від 03.02.2017 року №178/147/31 затверджено Методику визначення прожиткового мінімуму.

Прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення розраховується, виходячи з наборів продуктів харчування, наборів непродовольчих товарів та наборів послуг, схвалених експертною комісією з проведення науково-громадської експертизи цих наборів на принципах соціального партнерства та визначених постановою Кабінету Міністрів України від 11.10.2016 року №780 «Про затвердження наборів продуктів харчування, наборів непродовольчих товарів та наборів послуг для основних соціальних і демографічних груп населення».

Відповідно до пояснень Мінфіну, встановлення прожиткового мінімуму на 2017 рік здійснено з урахуванням можливості Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення соціальних гарантій, які визначаються на його основі та необхідності дотримання економічної безпеки України. При цьому розрахунок прогнозного розміру прожиткового мінімуму на 2017 рік здійснено на підставі затвердженого в Законі України «Про державний бюджет України на 2016 рік» розміру прожиткового мінімуму в грудні 2016 рок з урахуванням його підвищення темпами, що на два відсоткових пункти перевищують показники прогнозного індексу споживчих цін на 2017 рік.

Таким чином, колегією суддів встановлено, що прожитковий мінімум на 2017 рік визначено не на підставі науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг, які мали бути визначені відповідним центральним органом виконавчої влади не рідше одного разу на п`ять років згідно зі статтями 3, 4 Закону України «Про прожитковий мінімум».

Під час визначення прожиткового мінімуму на 2017 рік не застосовувався нормативний метод, як це встановлено статтею 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», натомість враховано можливості Державного бюджету України, не було враховано постанову Кабінету Міністрів України від 11.10.2016 №780, якою затверджено набори продуктів харчування, набори непродовольчих товарів та набори послуг для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, визначено необхідні нормативи споживання.

Отже, Кабінет Міністрів України не дотримався вимог Закону України «Про прожитковий мінімум» під час визначення прожиткового мінімуму на 2017 рік у проекті закону України про Державний бюджет України.

Затвердження та врахування в подальшому необґрунтованого розміру прожиткового мінімуму може привести до порушення конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень під час її реалізації державою, адже саме на підставі розміру прожиткового мінімуму встановлюється розмір мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком, визначення розмірів соціальної допомоги, допомоги сім`ям з дітьми, допомоги по безробіттю, а також стипендій та інших соціальних виплат, виходячи з вимог Конституції України та законів України; визначення права на призначення соціальної допомоги; визначення державних соціальних гарантій і стандартів обслуговування та забезпечення в галузях охорони здоров`я, освіти, соціального обслуговування та інших; встановлення величини неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; формування Державного бюджету України та місцевих бюджетів, який не є достатнім для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Кабінетом Міністрів України зазначено про відсутність повноважень проводити науково-громадські експертизи набору продуктів харчування, набору товарів і набору послуг для встановлення прожиткового мінімуму, а лише передбачено повноваження встановлювати прожитковий мінімум.

Однак, це не позбавляє відповідача обов`язку в проекті Закону України «Про Державний бюджет України» визначати прожитковий мінімум без урахування вимог статей 1, 3, 4 Закону України «Про прожитковий мінімум».

Як вказано відповідачем, при розробці проекту Державного бюджету та всіх його показників (зокрема і прожиткового мінімуму) Кабінетом Міністрів України та центральними органами виконавчої влади враховуються основні прогнозні макропоказники економічного і соціального розвитку України на плановий і наступні за плановим два бюджетні періоди та аналізу виконання бюджету у попередніх та поточному бюджетних періодах визначає загальний рівень доходів, видатків і кредитування бюджету (включаючи загальний обсяг державних капітальних вкладень на розроблення та реалізацію державних інвестиційних проектів) та оцінка обсягу фінансування бюджету для складання проекту Державного бюджету України та індикативних прогнозних показників Державного бюджету України на наступні за плановим два бюджетні періоди.

Відповідно до статті 39 Кодексу розгляд та затвердження Державного бюджету України відбувається у Верховній Раді України за спеціальною процедурою, визначеною Регламентом Верховної Ради України.

Кабінет Міністрів України повинен був забезпечити ухвалення постанови щодо затвердження наборів продуктів харчування, наборів непродовольчих товарів та наборів послуг для основних соціальних і демографічних груп населення відповідно до Закону України «Про прожитковий мінімум» до подання проекту Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», що дало б можливість визначити прожитковий мінімум в порядку та спосіб, передбачені Законом України «Про прожитковий мінімум».

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що в даному випадку Кабінету Міністрів України приймає участь в певних стадіях законодавчого процесу, а тому даний спір не підсудний адміністративному суду, колегія суддів відхиляє, оскільки предметом даного адміністративного позову є протиправність дій/бездіяльності відповідача у сфері виконання ним закону України про прожитковий мінімум та ст.38 Бюджетного кодексу України. При цьому, адміністративний позов не містить жодних вимог стосовно порушення процедури прийняття відповідного Закону.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі щодо не підтвердження позивачем порушення Урядом прав, свобод та інтересів на момент звернення до суду та погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розрахунок вартісної величини прожиткового мінімуму, а також проведення такого розрахунку не у відповідності до встановлених вимог, як наслідок може мати затвердження розміру прожиткового мінімуму, що в свою чергу веде до порушення конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень під час її реалізації державою.

Положеннями статті 317 КАС України визначено підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Зокрема, підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, на що і посилається в скарзі позивач.

Про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи свідчить відсутність мотивування або неналежне мотивування судового рішення.

Усі висновки суду у рішенні повинні бути мотивовані з належною повнотою, наведені належні і достатні мотиви та підстави їх ухвалення. Висновки суду, викладені в мотивувальній і резолютивній частинах рішення, повинні бути узгоджені між собою і не можуть містити протиріч.

Висновки і рішення, викладені в резолютивній частині повинні логічно випливати з обґрунтування, що міститься в мотивувальній частині. За наявності суперечливих доказів суд повинен у мотивувальній частині рішення проаналізувати їх, навести мотиви. З яких взято до уваги одні докази і відкинуто інші.

В той же час, на переконання колегії суддів, визнання протиправними дій відповідача Кабінету Міністрів України щодо визначення розміру прожиткового мінімуму в Україні на 2017 рік без дотримання вимог Закону України «Про прожитковий мінімум» є належним та достатнім способом захисту порушених прав.

Зазначене не є невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а тому колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для зміни чи скасування судового рішення. Жодна інша підстава для зміни рішення суду першої інстанції з передбачених ч. 1 ст. 317 КАС України судом апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги не встановлена.

До адміністративної справи додано науковий висновок спеціаліста ОСОБА_5 (психолога, юриста, фахівця в галузі математики) від 02.04.2018.

У вказаному документі аналізується чинне законодавство та висновки щодо прийнятого рішення суду. Колегія суду зазначає, що такий документ не може оцінюватися як доказ по справі, оскільки чинним законодавством безпосередньо на суд покладено право та обов`язок аналізувати діюче законодавство та приймати рішення у спорі.

Такий письмовий документ є позицією, яка підтримана апелянтом ОСОБА_2 і не є самостійним доказом.

Враховуючи наведене вище та доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає що вони не підлягають задоволенню, а висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позову є правильним.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права та колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Кабінету Міністрів України та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2018 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, на стороні позивача: народний депутат України Тимошенко Юлія Володимирівна, народний депутат України Каплін Сергій Миколайович, народний депутат України Скорик Микола Леонідович, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Верховна Рада України, Міністерство соціальної політики України, Міністерство фінансів України, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, Міністерство охорони здоров`я України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 листопада 2018 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 26.11.2019