Справа № 360/4642/19
Суддя: Н.М. Басова
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4642/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Басова Н.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (далі - відповідач), в якому позивач просив:

-визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії згідно ст.31-32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 24.08.2019 №7068/03-21;

-зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, за результатом розгляду якої прийняти рішення з урахуванням загального стажу роботи у ЛМСППСП «АРХБУД» за період з 12.06.1993 по 25.12.1997 (а.с.3-4).

В обґрунтування позовних вимог зазначив наступне.

Позивач є особою з інвалідністю II групи. У серпні 2019 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності, проте отримав відмову у задоволенні своєї заяви, оскільки, на думку відповідача, позивач не надав підтвердження свого стажу роботи у ЛМСППСП «АРХБУД» у 1993-1997 роках. Позивач зазначив, що надав відповідачу дублікат своєї трудової книжки із відповідними записами, оскільки оригінал було знищено у пожежі у 2014 році. Крім трудової книжки позивач надав відповідачу довідку, яка видана ЛМСППСП «АРХСТРОЙ» 5 лютого 2019 року, проте на думку відповідача цей документ не може бути врахований на підставі Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно якого документи, надані з тимчасово непідконтрольної території державними органами не можуть бути прийняті до уваги. Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач до відділу діловодства та обліку звернення громадян 22.11.2019 за вхідним реєстраційним номером 58093/2019 надав відзив на позовну заяву від 22.11.2019 №9535/07-23 (а.с.24-26), в якому заперечував проти задоволення позову. В обґрунтування зазначив, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся за призначенням пенсії по інвалідності за нормами пункту 1 статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Для призначення пенсії були надані документи: заява від 22.08.2019; паспорт НОМЕР_2 від 23.11.2001; картка фізичної особи платника податків від 02.03.2010; дублікат трудової книжки НОМЕР_1 від 13.06.1993; довідка про період стажу № 24 від 05.02.2019 №04-04-02/М-336, №04-04-02/М- 336 від 27.05.2019 № 5 від 21.08.2017, № 1330 від 28.08.2018, № 99 від 06.03.2019. Згідно наданих документів, ОСОБА_1 має загальний стаж 9 років 8 місяців 1 день, що не достатньо для призначення пенсії по інвалідності відповідно до п.1 ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Довідка від 05.02.2019 №24, яка надана для підтвердження дублікату трудової книжки не може бути врахована у зв`язку із тим, що відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 документи, надані з тимчасово непідконтрольної території державними органами, не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. В переліку цих пунктів зазначене місто Луганськ, отже взяти до уваги і перевірити достовірність інформації, вказаної у наданої ОСОБА_1 довідки, яка була отримана після набуття законної сили приведеними законодавчими актами, управління не має можливості. Зарахувати до загального стажу період роботи по архівній довідці №04-04-02/М-336 від 27.05.2019 за період з 28.07.1987 по 19.05.1988, з 20.051988 по 17.02.1989, з 13.11.1989 по 08.01.1990, з 26.08.1992 по 31.08.1992 не має можливості, так як на довідці відсутня печатка підприємства. Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу в призначенні пенсії на підставі п.1 ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1 було відмовлено. На підставі викладеного, відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Ухвалою суду від 30.10.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (а.с.1-2).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-77, 90 КАС України, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, паспорт серії НОМЕР_2 виданий 23.11.2001 Станично-Луганським РВ УМВС України в Луганській області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 (а.с.7-9).

Позивачу встановлена ІІ група інвалідності з 17.09.2018 (а.с.5).

22.08.2019 позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області із заявою про призначення пенсії по інвалідності ІІ групи загального захворювання (а.с.30).

Вказану заяву зареєстровано 22.08.2019 за №1225 (а.с.31).

До заяви позивачем було надано заяву від 22.08.2019, паспорт НОМЕР_2 від 23.11.2001, картку фізичної особи платника податків від 02.03.2010, дублікат трудової книжки НОМЕР_1 від 13.06.1993, довідка про період стажу № 24 від 05.02.2019, №04-04-02/М-336, №04-04-02/М-336 від 27.05.2019, № 5 від 21.08.2017, № 1330 від 28.08.2018, № 99 від 06.03.2019 (а.с.31).

За наслідками розгляду заяви про призначення пенсії та доданих до неї документів відповідачем було прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії від 24.08.2019 №7068/03-21 згідно ст.31-32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.13-14).

З дубліката трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач, серед іншого в період з 12.06.1993 прийнятий в ремонтно-будівельної дільниці робочим ЛМСППСП «АРХБУД» (наказ №121 від 13.06.1993) та з 25.12.1997 звільнений за власним бажанням (наказ №33 від 25.12.1997) (а.с.10-12).

З наданої позивачем довідки ЛМСППСП «АРХБУД» від 05.02.2019 №24 вбачається, що ОСОБА_1 з 12.06.1993 по 25.12.1997 працював робочим ремонтно-будівельної дільниці ЛМСППСП «АРХБУД». Луганське Мале Спільне Проектно Виробниче будівельне Підприємство «АРХБУД» знаходиться на території м.Луганська та відноситься до міських будівельних закладів. Довідка видана на підставі архівних документів, книг наказів за 1993-1997 роки (а.с.15).

Вважаючи протиправним рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії згідно ст.31-32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 24.08.2019 №7068/03-21, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги, відзив та пояснення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом визначається Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058).

В силу пункту 1 частини першої статті 8 Закону №1058 право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону №1058 пенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Як вбачається з ч.1 ст.32 Закону №1058 особи, яким установлено інвалідність II та III груп мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років.

Законом, який відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій є Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за № 1788-XII (далі - Закону № 1788-XII).

Статтею 62 Закону № 1788-XII передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Позивачем до заяви про призначення пенсії було надано дублікат трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Відповідно до п. 5.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 № 110 (далі-інструкція) дублікат трудової книжки або вкладиш до неї заповнюється за загальними правилами. У розділі «Відомості про роботу», «Відомості про нагородження» і «Відомості про заохочення» при заповненні дубліката вносяться записи про роботу, а також про нагородження і заохочення за місцем останньої роботи на підставі раніше виданих наказів (розпоряджень). Відповідно до п.5.3 Інструкції якщо працівник до влаштування на це підприємство вже працював, то при заповненні дубліката трудової книжки в розділі «Відомості про роботу» у графу 3 спочатку вноситься запис про загальний стаж його роботи до влаштування на це підприємство, який підтверджується документами. Документи, що підтверджують стаж роботи, повертаються їх власнику.

Так, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів.

Крім того, зазначеним правовим нормам відповідає пункт 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).

За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що положення Порядку № 637 щодо підтвердження стажу роботи, який є спеціальнім по відношенню до Закону № 1058-IV, мають бути застосовані лише у чітко визначених та вичерпних випадках, а саме за відсутності трудової книжки, відповідних записів у ній або у трудовій книжці містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи.

Таким чином, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

При цьому той факт, що в дублікат трудової книжки не містить в 3 графі запис про загальний стаж його роботи до влаштування на це підприємство, не є підставою для неврахування стажу роботи позивача, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань з надання пенсії. Трудовий стаж - це періоди офіційної роботи, які підтверджуються записами в трудовій книжці.

Як вже було зазначено, з дубліката трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 вбачається, що позивач, серед іншого в період з 12.06.1993 прийнятий в ремонтно-будівельної дільниці робочим ЛМСППСП «АРХБУД» (наказ №121 від 13.06.1993) та з 25.12.1997 звільнений за власним бажанням (наказ №33 від 25.12.1997) (а.с.10-12).

Також, позивачем до заяви про призначення пенсії було надано довідку ЛМСППСП «АРХБУД» від 05.02.2019 №24 з якої вбачається, що ОСОБА_1 з 12.06.1993 по 25.12.1997 працював робочим ремонтно-будівельної дільниці ЛМСППСП «АРХБУД» (а.с.15).

Вказану довідку відповідач не прийняв, оскільки відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 документи, надані з тимчасово непідконтрольної території державними органами, не можуть бути прийняті до уваги.

З цього приводу суд зазначає, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (пункт 53 рішення у справі "Ковач проти України" від 07.02.2008, пункт 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19.10.2004, пункт 50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13.01.2011, пункт 54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30.10.2014 тощо).

Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

За статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Між тим, в даному випадку не врахування довідки від 05.02.2019 №24 щодо періоду роботи позивача з 12.06.1993 по 25.12.1997 порушує його конституційне право на соціальний захист передбачений статтею 46 Конституції України.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Згідно з частиною першою статті 18 вказаного Закону громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до частин другої та третьої статті 9 вказаного Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Однак, матеріалами справи підтверджено, що позивач набув трудовий стаж у період, коли населений пункт, на території якого підприємства здійснювали господарську діяльність, перебували під контролем української влади, і таке підприємство було утворено відповідно до законодавства України.

Щодо окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані "намібійські винятки": документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus V. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer V. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що "Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 96).

Отже, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, § 92).

Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" наголосив, що "першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, § 142).

Таким чином, позивач опинився в ситуації, що відповідно позбавляє його можливості забезпечити належний захист своїх прав.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини третьої статті 23 Загальної Декларації прав людини, пункту 4 частини першої Європейської Соціальної хартії та частини третьої статті 46 Конституції України кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Отже суд вважає, що у даному випадку і при обставинах, що склались у зв`язку з тимчасовою окупацією певних територій Луганської області, відмова відповідачем - органом державної влади позивачу - фізичній особі у реалізації її права на підтвердження періоду роботи на підставі довідки від 05.02.2019 №24 з підстави знаходження підприємства на тимчасово непідконтрольній українській владі території, не є пропорційною меті, якої намагався досягти відповідач цією відмовою, та така відмова порушує баланс між конституційним правом позивача на соціальне забезпечення та завданням відповідача щодо перевірки правильності нарахування пенсії.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що діями відповідача порушені права позивача, які підлягають відновленню шляхом визнання протиправним та скасування рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії згідно ст.31-32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 24.08.2019 №7068/03-21.

У зв`язку з цим позовні вимоги підлягають задоволенню в цій частині.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, за результатом розгляду якої прийняти рішення з урахуванням загального стажу роботи у ЛМСППСП «АРХБУД» за період з 12.06.1993 по 25.12.1997, суд зазначає наступне.

З практики Європейського суду слідує таке: в національному праві має бути передбачено засіб правового захисту від довільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Будь-яка законна підстава для здійснення дискреційних повноважень може створити юридичну невизначеність, що є несумісною з принципом верховенства права без чіткого визначення обставин, за яких компетентні органи здійснюють такі повноваження, або, навіть, спотворити саму суть права. Отже, законом повинно з достатньою чіткістю бути визначено межі дискреції та порядок її здійснення, з урахуванням легітимної мети певного заходу, аби убезпечити особі адекватний захист від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конкретна норма закону повинна містити досить чіткі положення про рамки і характер здійснення відповідних дискреційних повноважень, наданих органам державної влади. У разі, якщо ж закон не має достатньої чіткості, повинен спрацьовувати принцип верховенства права.

Статтею 58 Закону № 1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми закону, якими регулюються спірні відносини, та з урахуванням дискреційних повноважень Пенсійного органу на прийняття рішення, суд дійшов висновку про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії, за результатом розгляду якої прийняти рішення з врахуванням загального стажу роботи у ЛМСППСП «АРХБУД» за період з 12.06.1993 по 25.12.1997 та з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні,

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 9, 77, 90, 139, 241-246, 255, 262, 263, 295, п.15.5 Розділу VІІ Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області від 24 серпня 2019 року №7068/03-21 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в Станично-Луганському районі Луганської області (93600, Луганська область, Станично-Луганський район, смт. Станиця Луганська, вул. 1 Травня, буд.20, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) від 22 серпня 2019 року, зареєстровану за № 1225, про призначення пенсії по інвалідності ІІ групи загального захворювання та прийняти рішення з врахуванням загального стажу роботи ОСОБА_1 у ЛМСППСП «АРХБУД» за період з 12.06.1993 по 25.12.1997 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Басова