Справа № 320/921/19
Суддя: Лиска І.Г.
Дата ухвалення: 2019-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2019 року № 320/921/19

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лиска І.Г., розглянувши у м. Києві в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, в якому просить суд: - визнати протиправним дії та скасувати рішення Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 18.12.2018 № 30818/10, щодо проведення перерахунку та виплаті позивачу пенсії та доплат до пенсії відповідно до вимог ст. ст. 39, 50, 54 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ, щомісячної цільової грошової допомоги на прожиття, відповідно до ст. 1 Закону України « Про поліпшення матеріального становища учасника бойових дій та інвалідів війни» , підвищення до пенсії, відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», з врахуванням індексу інфляції за період з 01.01.2014 року по 31.03.2014 року відповідно до заяви від 10.12.2018 р.; - зобов`язати Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області провести перерахунок та виплату позивачу пенсії відповідно до вимог ст. 54 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ, в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю відповідно до вимог ст. 50 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ, в розмірі 75% від мінімальної пенсії за віком, щомісячної цільової грошової допомоги на прожиття, відповідно до ст. 1 Закону України « Про поліпшення матеріального становища учасника бойових дій та інвалідів війни», в розмірі 50 грн., підвищення до пенсії, відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», № 3551-XII, в розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб , які втратили працездатність та доплати до пенсії відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ, з розрахунку однієї заробітної плати за період з 01.01.2014 року по 31.03.2014 року відповідно до заяви від 10.12.2018 року , з врахуванням індексу інфляції та без обмеженням максимальним розміром.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію по інвалідності та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, призначену йому відповідно до статей 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Однак, нарахування та виплату пенсії відповідач протиправно здійснює у розмірі меншому, ніж визначено вказаним законом.

Зокрема, позивач вказує на те, що положення Закону України "Про державний бюджет на 2014 рік" від 16.01.2014 №719-VIII не містять будь-яких обмежень щодо застосування положень статей 50, 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а тому у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 він має право на отримання пенсії у розмірах, встановлених безпосередньо положеннями статей 50-54 вказаного Закону у редакції, яка діяла на момент виникнення права на отримання пенсії.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2019 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 13.03.2019.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 13.03.2019 за обґрунтованим клопотанням сторони зупинено провадження у справі до 15.04.2019.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що розмір пенсії по інвалідності та додаткової пенсії позивачу обчислено виходячи з постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 23.11.2011 №1210. При цьому, відповідач зауважив, що Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", розділ Прикінцеві положення Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" доповнено пунктом, яким, зокрема, встановлено, що норми і положення ст.ст. 50, 51, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2014 рік, у зв`язку з цим, на думку відповідача, відсутні підстави для перерахунку пенсії по інвалідності та додаткової пенсії позивача.

Крім того, відповідач зауважив, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений статтями 122-123 Кодексу адміністративного судочинства.

Позивачем надано до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що доводи відповідача викладені у відзиві є необґрунтованими.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.04.2019 поновлено провадження у справі.

Позивач 27.03.2019 подав до суду клопотання в якому просив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження без його участі.

Представник відповідача 15.04.2019 подав до суду клопотання в якому просив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження без його участі.

Частиною 9 статті 205 КАС України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.04.2019 подальший розгляд справи суд вирішив здійснювати в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Таращанським РВ ГУ МВС України в Київській області 20 лютого 1996 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та інвалідом війни ІІ групи, що підтверджується посвідченням від 30.12.1998 серії НОМЕР_2 та вкладкою до вказаного посвідчення № НОМЕР_3 , а також посвідченням від 18.05.2004 серії НОМЕР_4 .

Позивач перебуває на обліку в Білоцерківському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Київської області та отримує пенсію по ІІ групі інвалідності та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, призначену їй згідно зі статтями 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

З 01.10.2007 року відповідно до постанови Таращанського районного суду Київської області від 09.01.2008 року справа за № 2-а-584/2007р., ОСОБА_1 була призначена та виплачувалася пенсія відповідно до вимог статті 54 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991 року в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до вимог статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, щомісячної цільової грошової допомоги на про життя, відповідно до ст.1 Закону України «Про поліпшення матеріального становища учасника бойових дій та інвалідів війни» в розмірі 50 грн. та підвищення до пенсії, відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з послідуючим її перерахунком у відповідності до змін діючогозаконодавства та встановлення нових розмірів прожиткових мінімумів для непрацездатних громадян, з врахуванням індексу інфляції.

Відповідно до рішення Таращанського районного суду Київської області від 16.09.2010 року по справі № 2-3568/2010р., була призначена та виплачувалася доплата до пенсії відповідно до частини 2 статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ від 28.02.1991 року з розрахунку однієї мінімальної заробітної плати за період з 21.11.2009 року.

Таким чином, відповідно до законодавства України та згідно судових рішень позивачу була призначена та виплачувалась пенсія в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, додаткова пенсії за шкоду , заподіяну здоров`ю, в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, щомісячну цільову грошову допомогу на прожиття в розмірі 50 грн., підвищення пенсії в розмірі 40% прожиткового мінімуму та доплата до пенсії з розрахунку однієї мінімальної заробітної плати.

10 грудня 2018 року позивач звернувся до Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області із заявою, в якій просив перерахувати та виплатити заборгованість основної та додаткових видів пенсії за період з 01.01.2014 по 31.03.2014.

Листом від 18.12.2018 №30818/10 Білоцерківське об`єднане управління пенсійного фонду України Київської області повідомило позивача про те, що з 23.07.2011 немає підстав проводити виплату пенсії та підвищення у розмірах, відмінних від постанов Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 №745 "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету" та від 23.11.2011 №1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Так, суд звертає увагу, що предметом спору у даній справі є наявність або відсутність правових підстав для нарахування та виплати позивачу у період з 01.01.2014 по 31.03.2014 передбаченої ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 75% від мінімальної пенсії за віком, щомісячної цільової грошової допомоги на прожиття, відповідно до ст. 1 Закону України «Про поліпшення матеріального становища учасника бойових дій та інвалідів війни», в розмірі 50 грн., підвищення до пенсії, відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та доплати до пенсії відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з розрахунку однієї заробітної плати.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 49 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" №796-XII від 28.02.1991 (далі - Закон №796-XII) пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: державної пенсії; додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно із ст. 50 Закону №796-XII у редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії, особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, зокрема, інвалідам II групи у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ч. 4 ст. 54 Закону №796-XII у редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії, в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими, зокрема, по II групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком.

Разом з цим, 14.06.2011 Верховна Рада України прийняла Закон України №3491-VI "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" (далі - Закон №3491-VI), яким розділ VІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про державний бюджет України на 2011 рік" доповнено пунктом 4 такого змісту: "Установити, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік".

Положення пункту 4 розділу VІІ Закону України "Про державний бюджет України на 2011 рік" визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 №20-рп/2011.

Відтак, Законом №3491-VI Кабінету Міністрів України надані повноваження встановлювати інший, ніж передбачений статтями 50, 54 Закону № 796-ХІІ, розмір пенсії по інвалідності та додаткової пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

На виконання пункту 7 Закону №3491-VI, 06.07.2011 Кабінет Міністрів України прийняв постанову "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету" №745, яка набрала чинності з 23.07.2011, пунктами 1 і 3 якої визначено інші розміри основної та додаткової пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що оскільки 23.07.2011 набрала чинності постанова №745 "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету", якою встановлено розмір основної та додаткової пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв`язок з Чорнобильською катастрофою, положення статей 50, 54 Закону № 796-XII підлягають застосуванню лише до 23.07.2011, а після вказаної дати застосуванню підлягають положення Закону №2857-VI та постанови №745.

У подальшому, пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" від 22.12.2011 № 4282-VI (набрав чинності 01.01.2012) було установлено, що у 2012 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

Так, постановою Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 23.11.2011 №1210 був затверджений Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі - Порядок).

У постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 справа №21-3696а15 міститься правовий висновок про те, що з 01.01.2012 нарахування і виплата пенсії позивачу має здійснюватись у розмірі, встановленому Законом України від 22.12.2011 №4282-VI "Про Державний бюджет України на 2012 рік" та Порядком обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки Закон №4282-VI був прийнятий пізніше Закону №796-XII, а на виконання Закону №4282-VI Кабінет Міністрів України затвердив Порядок, то саме положення Закону №4282-VI та Порядку підлягають пріоритетному застосуванню до спірних відносин.

Такий же правовий підхід був закріплений у 2013 році з прийняттям Закону України від 06.12.2012 №5515-VI "Про Державний бюджет України на 2013 рік" (далі - Закон №5515-VI), пунктом 4 Перехідних положень якого встановлено, що у 2013 році норми і положення статей 20 - 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50 - 52, 54 Закону №796-XII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету ПФУ на 2013 рік.

Вказана норма Закону №5515-VI також неконституційною не визнавалась та її дія у 2013 році не зупинялась.

Водночас, 01.01.2014 набрав чинності Закон України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 16.01.2014 №719-VII, прикінцевими положеннями якого жодних змін чи обмежень для застосування розмірів основної та додаткової пенсій, встановлених статтями Закону №796-ХІІ, передбачено не було.

Лише Законом України від 31.07.2014 №1622-VII "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", який набрав чинності 03.08.2014, розділ "Прикінцеві положення" Закону України від 16.01.2014 №719-VII "Про Державний бюджет України на 2014 рік" доповнено пунктом 67, яким, зокрема, встановлено, що норми і положення статей 20-23, 30, 31, 37, 39, 48, 50-52, 54 Закону №796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету ПФУ на 2014 рік.

Відтак, тільки з 03.08.2014 Законом №719-VII Кабінету Міністрів України надані повноваження встановлювати інші, ніж передбачені статтями 50-54 Закону №796-ХІІ, розміри державної та додаткової пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, у період з 01.01.2014 по 31.03.2014 виплата позивачу пенсії по інвалідності мала здійснюватись відповідно до статті 54 Закону №796-XII у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю позивача, мала здійснюватись відповідно до статті 50 Закону № 796-XII у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постанові Верховного Суду України від 26.04.2016 у справі № 285/4300/14-а; у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №619/2262/17 (пункти 46-52).

При цьому суд відхиляє аргументи відповідача, що у період з 01.01.2014 по 02.08.2014 виплата пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, особам, віднесеним до категорій 1, мала здійснюватись у порядку та розмірі, що встановлені постановою Кабінету Міністрів України "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 23.11.2011 №1210, якою був затверджений Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Суд зазначає, що виходячи з принципу пріоритетності Закону №796-ХІІ над підзаконним нормативно-правовим актом - Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210, з 01.01.2014 нарахування та виплата основної та щомісячної додаткової пенсій за шкоду, заподіяну здоров`ю, повинно було здійснюватись у розмірі та на підставі статей 50-54 Закону № 796-ХІІ.

Тотожний висновок був висловлений у постанові Верховного Суду України від 26.04.2016 у справі № 285/4300/14-а та у постанові Верховного суду від 21.02.2018 у справі №619/2262/17 (пункт 48).

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що у період з 01.01.2014 по 31.03.2014 розмір пенсії по інвалідності та додаткової пенсії ОСОБА_1 був обчислений у розмірі, що не відповідає вимогам чинного законодавства та рішенням суду у справах №2-а-584/2007, №2-3568/2010.

За таких обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії відповідно до вимог ст. 54 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю відповідно до вимог ст. 50 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 75% від мінімальної пенсії за віком, щомісячної цільової грошової допомоги на прожиття, відповідно до ст. 1 Закону України « Про поліпшення матеріального становища учасника бойових дій та інвалідів війни», в розмірі 50 грн., підвищення до пенсії, відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб , які втратили працездатність та доплати до пенсії відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з розрахунку однієї заробітної плати за період з 01.01.2014 року по 31.03.2014, без обмеженням максимальним розміром.

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії з урахуванням індексу інфляції, то суд зазначає, що вказана вимога носить загальний характер та є вимогою на майбутнє. Водночас, для захисту права суду необхідний факт його порушення, а чи відбудеться це у майбутньому - невідомо (ВСУ у справі № 6-951цс16 від 24 травня 2017 року).

Враховуючи, що лише порушене право підлягає захисту, а не ті права та інтереси які, можливо, у майбутньому будуть порушені, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупередженне та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з вимогами статей 2, 5 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку адміністративного судочинства захисту підлягають тільки порушені права, а не ті, які можуть бути порушені в майбутньому.

Виходячи зі змісту статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України судом у конкретній справі вирішується спір, предмет якого існує на час розгляду справи. Отже, зобов`язання, встановлені в резолютивній частині рішення суду, не можуть поширюватись на майбутнє. Таким чином, неможливо зобов`язати відповідача на майбутнє вчиняти певні дії, оскільки наразі відсутні факти порушення прав позивача в майбутньому.

Надаючи правову оцінку аргументам відповідача про пропуск позивачем строків звернення до суду за захистом відповідних прав, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

У частині другій цієї статті зазначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено іншого, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, а також спеціального порядку обчислення таких строків.

Суд зазначає, що предметом спору у даній справі є визнання протиправним дій та рішення відповідача з виплати позивачу пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за період з 01.01.2014 по 31.03.2014 у розмірі меншому, ніж передбачено вимогами статей 39, 50, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Факт протиправності таких дій відповідача встановлений під час розгляду справи та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Зважаючи на те, що пенсія за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), суд переконаний, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати частину першу статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України та при визначені права позивача на звернення до адміністративного суду керуватися строками, визначеними в інших законах, зокрема, Законах України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати". Такий висновок суд робить, виходячи з наступного.

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Відповідно до статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.

Оскільки судом встановлено, що виплата позивачу пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за період з 01.01.2014 по 31.03.2014 є наслідком протиправних дій та рішення суб`єкта владних повноважень - Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області, то відповідно до спірних правовідносин має застосовується друга умова - виплата пенсії за минулий час без обмеження строку.

В свою чергу, відповідно до статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Системний аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що адміністративний суд не може застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, як підставу відмови у задоволенні позову, у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою компенсаторної складової доходу, та у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою доходу як складової конституційного права на соціальний захист, до якого належить, зокрема, й пенсія.

За таких обставин суд не погоджується із тим, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення слід застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки це має наслідком неможливість реалізувати передбачене частиною другою статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком.

З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься в рішенні від 15.10.2013 №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" і у рішенні від 15.10.2013 №9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, а також на підставі аналізу положення частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв`язку з положенням частини другої статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" суд дійшов висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.04.2018 у справі №646/6250/17; від 19.06.2018 у справі №646/6250/17.

Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Оцінивши в сукупності наведені норми, суд також враховує специфіку даної категорії спору та наявність поважних причин звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду у лютому 2019 року, що є незалежними безпосередньо від позивача, зокрема, похилий вік, незадовільний стан здоров`я, який підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, об`єктивна необхідність у постійному лікуванні, у тому числі у стаціонарних закладах охорони здоров`я.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає дотримання норм, які регламентують строки подання скарг. У той же час, такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби правового захисту (рішення у справі "Мельник проти України" №23436/03).

У рішенні "Стагно проти Бельгії" Європейський Суд з прав людини дійшов до висновку, що при застосуванні законодавчого строку давності національні суди мають приймати до уваги конкретні обставини справи, таким чином, щоб обмеження на доступ до суду було пропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя (Stagno v. Belgium № 1062/07).

З урахуванням викладеного у сукупності, суд відхиляє аргументи відповідача щодо необхідності застосування у спірних правовідносинах процесуальних наслідків пропуску строку звернення до адміністративного суду.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду доказів на підтвердження правомірності своїх дій.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач як особа, постраждала від Чорнобильської катастрофи категорії 1, звільнена від сплати судового збору. Доказів понесення позивачем інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, матеріали справи не містять. Таким чином, судові витрати присудженню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним дії та скасувати рішення Білоцерківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 18.12.2018 року №30818/10 , щодо проведення перерахунку та виплаті ОСОБА_1 пенсії та доплат до пенсії відповідно до вимог ст. ст. 39, 50, 54 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» № 796-ХІІ, щомісячної цільової грошової допомоги на прожиття, відповідно до ст. 1 Закону України « Про поліпшення матеріального становища учасника бойових дій та інвалідів війни» , підвищення до пенсії, відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 01.01.2014 року по 31.03.2014 року відповідно до заяви від 10.12.2018 р.

Зобов`язати Білоцерківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до вимог ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю відповідно до вимог ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» І, в розмірі 75% від мінімальної пенсії за віком, щомісячної цільової грошової допомоги на прожиття, відповідно до ст. 1 Закону України «Про поліпшення матеріального становища учасника бойових дій та інвалідів війни», в розмірі 50 грн., підвищення до пенсії, відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в розмірі 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб , які втратили працездатність та доплати до пенсії відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з розрахунку однієї заробітної плати за період з 01.01.2014 року по 31.03.2014 року відповідно до заяви від 10.12.2018 року, без обмеженням максимальним розміром.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лиска І.Г.