Справа № 820/3692/16
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2019-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

22 листопада 2019 року

Київ

справа №820/3692/16

адміністративне провадження №К/9901/10779/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Губської О.А., Калашнікової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року (головуючий суддя - Зінченко А.В.)

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року (головуючий суддя - Присяжнюк О.В., судді: Русанова В.Б., Курило Л.В.)

у справі №820/3692/16

за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у Харківській області

про визнання нечинним наказу, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення суми.

I. РУХ СПРАВИ

1. У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила:

- визнати нечинним наказ №1395/К відповідача в частині дати її звільнення, встановити фактичну дату звільнення 1 червня 2016 року;

- зобов`язати відповідача внести відповідні корегувальні записи про встановлену дату її звільнення 1 червня 2016 року згідно з вимогами закону в трудову книжку;

- зобов`язати відповідача застосувати наслідки зміни дати звільнення та вчинити всі належні дії по проведенню в документах та базах даних відомостей про фактичну дату звільнення;

- стягнути з відповідача 9 189,33 грн компенсації належних до сплати до 30 червня 2016 року, компенсацію за затримку виплат з 1 липня 2016 року по дату фактичної виплати та 10 000 грн компенсації за моральну шкоду.

2. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Харківській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку виплати належних сум при звільненні з 4 травня 2016 року по 13 травня 2016 року в сумі 516 грн. 90 коп. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

3. Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернулася з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення яким:

- стягнути з відповідача на її користь компенсацію згідно зі статтею 184 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в сумі 5169 грн, компенсацію за відпустку держслужбовця в сумі 57,43 грн, компенсацію відпустки одинокої матері в сумі 402 грн, компенсацію відпустки матері двох дітей молодших 15 років в сумі 114,86 грн, компенсацію за затримку видачі трудової книжки в сумі 1493,26 грн, компенсацію за затримку остаточних виплат за станом на дату подання касаційної скарги в сумі 11199,50 грн;

- визнати нечинним наказ №1395/К відповідача в частині дати її звільнення, встановити фактичну дату звільнення 1 червня 2016 року, зобов`язати відповідача внести відповідні корегувальні записи про встановлену дату її звільнення 1 червня 2016 року, згідно з вимогами Закону, в трудову книжку;

- зобов`язати відповідача застосувати наслідки зміни дати звільнення та вчинити всі належні дії по проведенню в документах та базах даних відомостей про фактичну дату її звільнення;

- стягнути з відповідача 10000 грн моральної шкоди, 239 грн судових витрат та суми інших судових витрат та збитків, що будуть спричинені в ході розгляду справи.

II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

4. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 з 1 жовтня 2012 року по 4 травня 2016 року працювала на посаді головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції та з 10 лютого 2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років.

5. 3 березня 2016 позивачем власноруч підписано попередження про наступне вивільнення з займаної посади відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2016 року №99 «Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги», наказу Міністерства юстиції України від 1 березня 2016 року №572/5 «Про ліквідацію територіальних управлінь юстиції», у зв`язку з ліквідацією як юридичних осіб публічного права районних, міських, міськрайонних управлінь юстиції Харківської області, наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 2 березня 2016 року №74/3 «Про попередження працівників районних, міських, міськрайонних управлінь юстиції Харківської області» та на виконання вимог статті 49-2 КЗпП України, у зв`язку з ліквідацією районних, міських, міськрайонних управлінь юстиції в Харківській області.

6. Головне територіальне управління юстиції у Харківській області відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України попередило позивача про майбутнє вивільнення і одночасно запропонувало їй переведення на вакантну посаду спеціаліста I категорії Комінтернівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Від переведення на вакантну посаду позивач відмовилась, про що свідчить її особистий підпис у вказаному письмовому попередженні.

7. Згідно з наказом Головного територіального управління юстиції в Харківській області №1395/К від 4 травня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції 4 травня 2016 року у зв`язку з ліквідацією Харківського міського управління юстиції. Виплачено грошову компенсацію за невикористані 9 календарних днів додаткової відпустки за вислугу років за 2013 рік, грошову компенсацію за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року грошову компенсацію за 11 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 1 жовтня 2013 року по 9 лютого 2014 року. Виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку.

8. Наказом Головного територіального управління юстиції у Харківській області №1702/К від 22 червня 2016 року внесені зміни до наказу від 4 травня 2016 року №1395/К - доповнено пункт 2 словами «грошову компенсацію за 7 календарних днів невикористаної додаткової відпустки за вислугу років за 2012 рік».

9. Як встановлено судами попередніх інстанцій, 13 травня 2016 року відповідачем виплачені позивачу грошові кошти в сумі 3023,42 грн.

10. 1 червня 2016 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку та копію наказу про звільнення, а 30 червня 2016 року їй виплачені грошові кошти в сумі 327,28 грн.

11. Позивачка, вважаючи вказані дії відповідача такими, що вчинені з порушенням вимог чинного законодавства, звернулась до суду за захистом своїх прав.

IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

12. Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що наказ про звільнення позивачки прийнято відповідачем 4 травня 2016 року, а грошові кошти в сумі 3023,42 грн виплачені їй лише 13 травня 2016 року, тобто, з затримкою на 9 днів, а тому відповідач повинен виплатити позивачу компенсацію за затримку виплати належних сум при звільненні за вказаний період в сумі 516,90 грн. Що ж стосується інших позовних вимог, то суди відмовили в їх задоволенні, у зв`язку з їх необґрунтованістю.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

13. Скаржник у своїй касаційній скарзі зазначає, що судами першої та апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки їх обґрунтування та висновки не ґрунтуються на нормах законів та суперечать фактичним обставинам справи.

14. Зазначила, що відмовляючи в задоволенні позовних в частині стягнення тримісячної заробітної плати внаслідок неможливості працевлаштування працівника певної категорії суди допустили порушення процесуального закону та тлумачення статті 184 КЗпП, що суперечить точному його змісту.

15. На думку позивачки, висновок судів попередніх інстанцій про те, що роботодавець виконав свій обов`язок щодо її працевлаштування, у зв`язку з чим немає підстав для застосовування положення про виплату тримісячної заробітної плати є хибним, оскільки закон зобов`язує роботодавця здійснити саме «працевлаштування», а не просто пропозицію іншої будь-якої роботи в тій же юридичній особі, що ліквідується. Пропозицію роботи в установі, яка вже знаходиться в процесі ліквідації не можна назвати належним працевлаштуванням. Вважає, що належним було б працевлаштування у відповідача (в Головному територіальному управлінні юстиції), або в іншій установі, але не в установі, яка вже перебуває в процесі ліквідації.

16. Щодо позовних вимог про визнання нечинним наказу про звільнення в частині дати та застосування наслідків зміни дати звільнення, то вони ґрунтувались на статті 47 КЗпП України та статті 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок № 58 від 29 липня 1993 року. Так, у випадку, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, законодавство вимагає роботодавця надіслати працівнику поштове повідомлення з вказівкою на необхідність отримання трудової книжки. Позивачка зазначила, що такий лист відповідач їй не направляв і вона його не отримувала. Наданий відповідачем реєстр не підтверджує отримання нею вказаного листа, а тому не може бути належним та допустимим доказом.

17. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації при звільненні невикористаної відпустки одинокої матері та матері, що має двох дітей до 15 років, суди попередніх інстанцій не дослідили в повному обсязі обставини справи. Позивачка вважає, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів про наявність в неї статусу одинокої матері, а тому твердження відповідача про те, що йому не було відомо про такий статус не відповідає дійсності. Крім того, в матеріалах справи наявний графік відпусток на 2013 рік відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції, відповідно до якого запланована її додаткова відпустка як одинокій матері, а відповідач навіть погодив строки такої відпустки.

18. Що ж стосується позовних вимог про стягнення компенсації невикористаної додаткової відпустки матері двох дітей, молодших 15 років, то суди взагалі не навели жодного аргументу чому ними не було компенсовано їй цей вид відпустки.

19. Крім того, однією з позовних вимог була вимога про стягнення з відповідача судових витрат, однак суди попередніх інстанцій не навели обґрунтування щодо підстав для відмови в задоволенні цієї частини вимоги, що саме по собі, на думку скаржника, є окремим порушенням процесуального закону.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

20. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України; в редакції, що діяла після 15 грудня 2017 року), вважає за необхідне зазначити наступне.

21. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

22. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

23. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 99 від 11 лютого 2016 року "Про реформування територіальних органів Міністерства юстиції та розвиток системи надання безоплатної правової допомоги" передбачена ліквідація як юридичних осіб публічного права територіальних органів Міністерства юстиції України, зокрема Харківського міського управління юстиції.

24. Наказом Міністерства юстиції України № 572/5 від 1 березня 2016 року "Про ліквідацію територіальних управлінь юстиції" ліквідовані як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції України, в тому числі і Харківське міське управління юстиції.

25. Пунктом 3 частини другої Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку, припиняють надання послуг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на території відповідних адміністративно-територіальних одиниць за рішенням Кабінету Міністрів України, прийнятим у разі забезпечення виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями умов, необхідних для реалізації повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, але не пізніше 30 квітня 2016 року.

26. Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

27. Як встановлено судами попередніх інстанцій, 3 березня 2016 року позивачем підписано попередження про наступне вивільнення, в якому зазначено, що звільнення із займаної посади, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, відбудеться 4 травня 2016 року. Одночасно запропоновано переведення на вакантну посаду спеціаліста І категорії Комінтернівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, однак позивач відмовилась від переведення на вакантну посаду, про що свідчить її особистий підпис.

28. З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних вимог в частині визнання нечинним наказу відповідача № 1395/К в частині дати звільнення позивачки, встановлення фактичної дати її звільнення 1 червня 2016 року, зобов`язання відповідача внести відповідні корегувальні записи про встановлену дату звільнення 1 червня 2016 року, згідно з вимогами закону в трудову книжку, зобов`язання відповідача застосувати наслідки зміни дати звільнення та вчинити всі належні дії по проведенню в документах та базах даних відомостей про фактичну дату звільнення.

29. Щодо стягнення на користь позивачки середньої заробітної плати за період 3 місяці відповідно до статті 184 КЗпП України Верховний Суд зазначає наступне.

30. Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

31. Як встановлено судами, позивач була призначена на посаду головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції 1 жовтня 2012 року.

32. Головний спеціаліст відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно - це посада державної служби, яка, відповідно до статті 2 Закону України «Про державну службу», визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

33. Частиною другою статті 23 КЗпП України встановлено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

34. Враховуючи те, що трудовий договір з позивачкою був укладений на невизначений термін, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що положення частини третьої статті 184 КЗпП України щодо виплати середньої заробітної плати протягом трьох місяців після звільнення позивачці, як державному службовцю, яка працювала на підставі трудового договору на невизначений термін, в даному випадку не застосовуються.

35. Щодо виплати позивачці компенсації за невикористану відпустку суд зазначає наступне.

36. Судами встановлено, що при звільненні позивачці нарахована грошова компенсація за невикористані 9 календарних днів додаткової відпустки за вислугу років за 2013 рік у розмірі 522,72 грн., грошова компенсація за невикористані 15 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року у розмірі 871,20 грн., грошова компенсація за 11 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 1 жовтня 2013 року по 9 лютого 2014 року у розмірі 638,88 грн.

37. Статтею 44 КЗпП України встановлено, що при припиненні трудового договору з підстав зазначених у пункті 6 статті 36 та пункті 1, 2 та 6 статті 40 цього Кодексу працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середньомісячного заробітку. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

38. Розділом 2 пункту 2 вказаного Порядку встановлено, що якщо протягом останніх 2-х календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні 2 місяці роботи. Якщо протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, а саме: розрахунки проводяться виходячи з установленого йому в трудовому договорі посадового (місячного) окладу.

39. Як вже зазначалося, на момент звільнення позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку (наказ Головного управління юстиції у Харківській області від 3 лютого 2014 року №98/2), а тому вихідну допомогу при звільненні їй нараховано у розмірі посадового окладу 1723,00 грн.

40. Крім того, відповідно до наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 22 червня 2016 року №1702/К внесено зміни до наказу Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 4 травня 2016 року №1395/К, у зв`язку з чим, позивачці здійснено нарахування грошової компенсації за 7 календарних днів невикористаної додаткової відпусти за вислугу років за 2012 рік у сумі 406,56 грн.

41. Вирішуючи позовні вимоги в частині компенсації позивачці невикористаної відпустки як одинокій матері суди виходили з того, що одинокою матір`ю є жінка, яка не перебуває у шлюбі, якщо у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька дитини або запис про батька проведено у встановленому порядку за вказівкою матері.

42. Отже, одинокій матері додаткова оплачувана відпустка повинна надаватися щорічно за умови, в даному випадку, підтвердження відповідними документами статусу одинокої матері, оскільки, як зазначалось раніше, лише сам факт розірвання шлюбу не є підтвердженням статусу одинокої матері.

43. Враховуючи те, що накази про надання позивачці такої відпустки відповідачем не приймалися, оскільки вона не зверталася до відповідача з заявами про надання такої відпустки та не надавала відповідних документів, підтверджуючих статус одинокої матері, суд попередніх інстанцій відмовили в їх задоволенні.

44. При цьому, апеляційний суд вказав, що довідка управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 16 листопада 2016 року №839 про отримання ОСОБА_1 допомоги одинокої матері та графік відпусток на 2013 рік Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області, в якому запланована відпустка позивачки як одинокої матері, не завірені належним чином, а тому ці докази не є належними та допустимими доказами щодо доказування в розумінні КАС України.

45. Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

46. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

47. Однак, суди попередніх інстанцій, вирішуючи позовні вимоги в цій частині, порушили наведену норму процесуального закону, переклавши обов`язок доказування фактично на позивачку. Водночас встановлення вказаної обставини є визначальним для вирішення спору в цій частині.

48. Крім того, суди не врахували, що єдиного встановленого зразка документа, який би засвідчував статус одинокої матері, немає. Натомість, суди залишили поза увагою доводи позивачки про те, що її статус одинокої матері підтверджується матеріалами її особової справи, з яких у відповідача була можливість встановити наявність у неї такого статусу.

49. З огляду на наведене, слушними є доводи позивачки про не з`ясування в повному обсязі судами попередніх інстанцій всіх обставин справи в цій частині вимог.

50. Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення компенсації при звільненні невикористаної відпустки як матері, що має двох дітей до 15 років, то суди відмовляючи в їх задоволенні не навели будь-якого обґрунтовування, що позбавляє Верховний Суд здійснити перевірку в цій частині, а тому підлягають скасуванню та направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

51. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

52. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

53. Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 (далі - Інструкція №58).

54. Відповідно до пункту 1.1 Інструкції № 58 трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів.

55. Згідно з пунктом 4.1 Інструкції №58 власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

56. Пунктом 4.2 Інструкції №58 визначено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

57. Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

58. Тобто, підставою для відповідальності роботодавця за затримку видачі звільненому працівнику його трудової книжки є наявність вини роботодавця, а саме: вчинення ним протиправних дій чи допущення протиправної бездіяльності, які спричинили таку затримку.

59. Судами встановлено, що позивач в день звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому відповідач листом №09.01-24/09.01-39/2887 від 4 травня 2016 року повідомив про її звільнення у зв`язку з ліквідацією Харківського міського управління юстиції відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, а також запропонував з`явитися до управління кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області для отримання трудової книжки. У зв`язку з чим, суди дійшли висновку, що відповідачем здійснені всі необхідні заходи для повернення трудової книжки позивачці.

60. Проте, Верховний Суд вважає такий висновок необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази того, що позивачка отримала лист відповідача про необхідність отримати трудову книжку. Наявність листа №09.01-24/09.01-39/2887 від 4 травня 2016 року та копія витягу з електронного реєстру ініціативних листів відповідача про його направлення на адресу позивачки простою кореспонденцією не є належними доказами того, що позивачка його отримала, та, відповідно, не свідчить про вчинення відповідачем всіх необхідних заходів для вручення трудової книжки позивачці, а навпаки свідчить про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, що призвело до затримки видачі трудової книжки.

61. Тому твердження позивача про те, що видача їй трудової книжки відбулась із затримкою саме з вини відповідача є обґрунтованими.

62. Як встановлено судами, позивачку звільнено з посади 4 травня 2016 року, а трудову книжку, як вона стверджує, а відповідач не заперечує, отримала 1 червня 2016 року, а тому Верховний Суд приходить до висновку про затримку видачі трудової книжки з вини відповідача. У зв`язку з чим, позивачка має право на отримання компенсації за затримку видачі їй трудової книжки, відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України.

63. Враховуючи те, що наслідком затримки видачі трудової книжки позивачці з вини власника є необхідність проведення змін у розрахунках, а Верховний Суд позбавлений такої можливості, відповідно до статті 341 КАС України, то рішення судів попередніх інстанцій в цій частині підлягають скасуванню, а справа в цій частині позовних вимог направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

64. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

65. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

66. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації за затримку виплати належних сум при звільненні, суди попередніх інстанцій виходили з того, що наказ про звільнення позивачки прийнято 4 травня 2016 року, а розрахунок з проведено з нею 13 травня 2016 року.

67. Однак, суди не дали оцінку та не перевірили доводи позивачки про те, що останній розрахунок з нею проведено у червні 2016 року, що підтверджується довідкою відповідача від 1 серпня 2016 року №06.01-13/06.01-73/4245 про заробітну плату.

68. Таким чином, висновок судів про проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачкою 13 травня 2016 року є помилковим, оскільки не відповідає фактичним обставинам справи, а тому рішення судів в частині вимог про стягнення компенсації за затримку виплати належних сум при звільненні підлягають скасуванню та направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

69. Враховуючи відсутність у справі доказів, які б підтверджували, що діями чи бездіяльністю відповідача позивачці завдано моральних чи фізичних страждань, суди правильно відмовили у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.

70. Стосовно вимог позивачки заявлених в касаційній скарзі, то вказані позовні вимоги не були предметом розгляду у суді першої та апеляційної інстанцій, оскільки не заявлялись нею раніше, а тому з огляду на положення статті 341 КАС України не підлягають розгляду Верховним Судом.

71. Щодо стягнення з відповідача судових витрат та всіх сум інших судових витрат та збитків спричинених в ході розгляду справи, то з огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають, оскільки будь-які підтвердження щодо понесених позивачкою судових витрат та збитків відсутні.

72. Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

73. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

74. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

75. В контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

76. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що більшість аргументів (доводів) сторін, які мають значення для правильного вирішення спору, отримали достатню оцінку з його боку, щоби вважати рішення суду обґрунтованим. В той же час рішення судів першої та апеляційної інстанцій таким критеріям не відповідають.

77. За змістом частин першої та другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

78. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

79. Відповідно до статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

80. За змістом статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

81. Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі та, як наслідок, висновку про наявність підстав для скасування судових рішень першої та апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції в частині вимог про стягнення компенсації за затримку виплати належних сум при звільненні, компенсації за невикористану відпустку як одинокій матері, компенсації за затримку видачі трудової книжки.

82. В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій необхідно залишити без змін, оскільки Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень в цій частині вимог.

83. При новому розгляді спору судам необхідно: надати оцінку всім твердженням та аргументам сторін (у тому числі, вчинити передбачені процесуальним законом дії з метою витребування доказів, необхідних для правильного вирішення спору); на підставі додатково встановлених обставин прийняти законне та обґрунтоване рішення.

84. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 345, 350, 353, 356 КАС України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року в частині позовних вимог про стягнення компенсації за затримку виплати належних сум при звільненні, компенсації за невикористану відпустку як одинокій матері, компенсації за затримку видачі трудової книжки скасувати, а справу №820/3692/16 в цій частині направити на новий розгляд до Харківського окружного адміністративного суду.

В іншій частині Харківського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

М.В. Білак

О.А. Губська

О.В. Калашнікова,

Судді Верховного Суду