Справа № 360/4628/19
Суддя: Т.В. Смішлива
Дата ухвалення: 2019-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

27 листопада 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/4628/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Смішлива Т.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Станично - Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до управління соціального захисту населення Станично - Луганської районної державної адміністрації Луганської області (далі - відповідач), в якій позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність управління соціального захисту населення Станично - Луганської районної державної адміністрації Луганської області щодо нездійснення виплати допомоги на дітей, над якими встановлено опіку за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2015 року;

- зобов`язати управління соціального захисту населення Станично - Луганської районної державної адміністрації Луганської області виплатити ОСОБА_1 кошти невиплаченої допомоги на дітей, над якими встановлено опіку за період з 01 червня 2014 року по 31 липня 2015 року.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач є опікуном дитини-сироти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Петрівської селищної ради Луганської області № 130 від 22 вересня 2008 року. Допомогу на дітей, над якими встановлено опіку, безперешкодно отримував до 01 червня 2014 року, після чого виплату припинено до 01 серпня 2015 року.

Незважаючи на систематичні звернення до відповідача, починаючи з 2017 року, позивачу надавались відповіді про те, що здійснення нарахувань не було можливо у той період з огляду на пошкодження будівлі органу, техніки, тощо.

З посиланням на норми Конституції України, Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги сім`ям з дітьми, позивач вважає бездіяльність відповідача протиправною й такою, що порушує гарантоване Конституцією України право на соціальний захист.

14 листопада 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду через канцелярію надійшов відзив на позовну заяву (арк. спр. 32-35) в якій відповідач заперечував проти позову та зазначив, що під час проведення антитерористичної операції в серпні 2014 року приміщенню управління соціального захисту населення Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області завдані значні пошкодження, знищено документацію та оргтехніку. Особові справи отримувачів всіх видів допомог знищені, разом зі всією документацією управління. На початку жовтня 2014 року поновлено роботу управління, та почав вестися прийом громадян. В середині жовтня 2014 робота управління була повністю стабілізована, прийом громадян здійснювався у штатному режимі. ОСОБА_1 звернувся із заявою про призначення допомоги на дітей, над якими встановлено опіку та піклування лише 14 серпня 2015 року. Згідно поданої заяви, вищезазначена допомога йому призначена з 01 серпня 2015 року та виплачується по сьогоднішній день. У період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2015 року позивач з вищезазначеною заявою до Управління не звертався. Спеціалісти Управління не мають правових підстав для виплати допомоги позивачу за зазначений період.

Відповідач вважає, що Управління діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а викладені в позовній заяві вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

22 листопада 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду через відділ діловодства суду надійшла відповідь на відзив в якій позивачем зазначені обставини, аналогічні викладеним по позовній заяві (арк. спр. 97-98).

Ухвалою суду від 28 жовтня 2019 року позовну заяву залишеного без руху, запропоновано усунути визначені в ухвалі суду недоліки та встановлено відповідний строк (арк. спр. 22).

Ухвалою суду від 04 листопада 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, відстрочено сплату судового збору, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (арк. спр. 1-3).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено наявними в матеріалах справи копіями: паспорта громадянина України НОМЕР_2 (арк. спр. 9-10, 49-50), картки фізичної особи - платника податків (арк. спр. 10, 50).

Рішенням Станично -Луганського районного суду Луганської області від 13 червня 2008 року у справі № 2о-49 доньку позивача ОСОБА_3 визнано безвісти відсутньою з 01 квітня 2006 року (арк. спр. 26, 53).

Рішенням Петрівської селищної ради № 130 від 22 вересня 2008 року «Про встановлення опіки над неповнолітньою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 », призначено опікуном над неповнолітньою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , рідного дідуся - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк.спр. 11, 52).

Згідно наданих відповідачем документів ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні як особа, якій призначено державну допомогу на дітей, які перебувають під опікою, що підтверджено довідкою № 913 від 11 листопада 2019 року (арк.спр. 46).

Відповідно довідок від 14 листопада 2019 року позивач з січня 2014 року по червень 2014 року отримував та з серпня 2015 року отримує допомогу на дитину, яка перебуває під опікою чи піклуванням (арк. спр. 40-41).

14 серпня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсації та пільг, яка зареєстрована за № 657 (арк. спр. 47-48).

Рішенням від 21 серпня 2015 року про призначення допомоги сім`ям з дітьми позивачу призначено допомогу на дитину, яка перебуває під опікою чи піклуванням (арк. спр. 59).

Листом від 08 лютого 2016 року Департамент захисту прав дітей та усиновлення повідомив про необхідність проведення роз`яснювальної роботи щодо звернення, зокрема сімей в яких проживають діти над якими встановлено опіку чи піклування, за не отриманими виплатами за 2014 рік (арк. спр. 72).

Згідно відомостей бази ASOPD по особовому рахунку НОМЕР_3 , позивачу призначено допомогу на дитину, яка перебуває під опікою чи піклуванням з 01 січня 2014 року по 30 червня 2014 року (арк. спр. 103).

Відповідно довідки № 928 від 17 серпня 2015 року особова справа позивача, як отримувача допомоги на дитину, яка перебуває під опікою чи піклуванням знищена в результаті проведення антитерористичної операції (арк. спр. 108).

З вищевикладеного судом встановлено, що позивачу припинено виплату допомоги на дитину, яка перебуває під опікою чи піклуванням з липня 2014 року.

Спірні правовідносини регулюються нормами Законів України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" від 21 листопада 1992 року № 2811-XII, «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ, Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751, Сімейного кодексу України.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і відзив учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов`язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункту 6 статті 92 Конституції України).

Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-ІІІ (далі - Закон № 2402-ІІІ) визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини.

Відповідно до статті 8 Закону № 2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

З метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім`ях держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та іншими законами України (стаття 13 Закону № 2402-ІІІ).

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім`ї, її доходів та віку дітей визначає Закон України 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII), який спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім`ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

За приписами цього Закону призначаються такі види державної допомоги сім`ям з дітьми, зокрема, допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування (пункт 4 частини першої статті 3 Закону № 2811-XII).

Частинами другою, третьою статті 6 Закону № 2811-XII визначено, що документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, розглядаються органом, що призначає та здійснює виплату державної допомоги, протягом 10 днів з дня звернення.

Про призначення державної допомоги чи про відмову в її наданні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган, що призначає і здійснює виплату державної допомоги сім`ям з дітьми, видає чи надсилає заявникові письмове повідомлення протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.

Статтею 16 Закону № 2811-XII визначено, що допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, призначається особам, призначеним в установленому законом порядку опікунами чи піклувальниками дітей, які позбавлені батьківського піклування. Така допомога вважається власністю дитини.

Диспозиція статті 17 Закону № 2811-XII передбачає, що допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, призначається на підставі рішення про встановлення опіки чи піклування.

Згідно із статтею 18 Закону № 2811-XII допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, надається у розмірі, що становить два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку.

У разі коли на дитину виплачуються призначені в установленому порядку пенсія, аліменти, стипендія, державна допомога (крім державної соціальної допомоги, що виплачується на дітей з інвалідністю, відповідно до законодавства), розмір допомоги на дитину, над якою встановлено опіку чи піклування, визначається як різниця між двома прожитковими мінімумами для дитини відповідного віку та розміром призначених пенсії, аліментів, стипендії, державної допомоги.

Вказані норми Закону № 2811-XII кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 (далі - Порядок № 1751).

Пунктом 27 Порядку № 1751 визначено, що для одержання допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, до органу соціального захисту населення подаються такі документи:

1) заява опікуна чи піклувальника про призначення допомоги, яка складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики;

2) копія рішення органу опіки та піклування або суду про встановлення опіки чи піклування над дитиною-сиротою або дитиною, позбавленою батьківського піклування;

3) копія свідоцтва про народження дитини;

4) довідка про реєстрацію місця проживання опікуна (піклувальника) та дитини (для дітей, над якими встановлено опіку чи піклування і які є вихованцями дитячих навчальних закладів, що фінансуються не за рахунок бюджетних коштів, - видана органом реєстрації довідка, в якій зазначено статус дитячого навчального закладу та за які кошти він фінансується, а також підтверджено факт перебування в ньому дітей);

5) довідки про місячні розміри пенсії, аліментів, стипендії, державної допомоги, що одержує на дитину опікун чи піклувальник (у разі одержання пенсії на дитину органи соціального захисту населення використовують відомості про розмір пенсії, що надійшли від органів Пенсійного фонду України на електронних носіях інформації);

6) медичний висновок про дитину з інвалідністю віком до 18 років, виданий в установленому МОЗ порядку.

Згідно з пунктом 28 Порядку № 1751 (зі змінами на підставі Постанови КМУ від 08 вересня 2015 року № 688) допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, призначається на дванадцять місяців. Питання про продовження виплати допомоги вирішується на підставі заяви та довідок про місячні розміри пенсії, аліментів, стипендії, державної допомоги, що одержує опікун чи піклувальник на дитину.

Проте, на момент виникнення спірних правовідносин (з липня 2014 року по 08 вересня 2015 року) допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, призначалась на шість місяців.

За змістом пункту 29 Порядку № 1751 допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, призначається з місяця, в якому була подана заява з усіма необхідними документами, та виплачується щомісяця до моменту досягнення дитиною 18-річного віку включно.

Пунктом 30 Порядку № 1751 передбачено, що підставою для припинення виплати допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, є: звільнення від виконання обов`язків опікуна чи піклувальника; працевлаштування або взяття шлюбу дитиною до досягнення нею 18-річного віку; усиновлення дитини, передача дитини батькам; досягнення дитиною 18-річного віку; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності, якщо вона записана матір`ю або батьком дитини.

У разі виникнення обставин, внаслідок яких може бути припинена виплата зазначеної допомоги, її одержувачі, служба у справах дітей, виконавчий комітет сільської (селищної) ради або уповноважена особа, визначена виконавчим органом ради об`єднаної територіальної громади, зобов`язані у десятиденний строк повідомити про це органи соціального захисту населення, які виплачують допомогу.

Виплата допомоги припиняється за рішенням органу соціального захисту населення з місяця, що настає за місяцем, в якому виникли відповідні обставини.

У даному випадку жодного рішення про припинення виплати позивачу допомоги на дитину, над якою встановлено опіку чи піклування, не приймалось, а нарахування такої допомоги припинено автоматично у зв`язку із закінченням строку, на який її було призначено (пункт 28 Порядку № 1751 (в редакції станом на 01.07.2014) визначав, що допомога на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, призначається на шість місяців).

Отже, припинення нарахування спірної допомоги відбулось через неподання позивачем відповідної заяви.

Однак, суд вважає за необхідне врахувати всі обставини, які впливали на можливість своєчасного звернення позивача із заявою про призначення допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування.

Так, загальновідомим є факт проведення на території Луганської області антитерористичної операції, яка розпочалась з 14 квітня 2014 року.

Населений пункт смт. Станиця Луганська знаходиться на лінії зіткнення та у 2014 році, зокрема, у листі № 4083 від 08 грудня 2017 року відповідач повідомив позивача, що нарахування соціальної допомоги за період з липня 2014 року по березень 2015 року неможливо у зв`язку зі знищенням комп`ютерної техніки та втрати бази даних (арк. спр. 14).

Отже, позивач з незалежних від нього обставин не мав можливості своєчасно звернутись із заявою про призначення відповідної соціальної допомоги.

У відповіді на відзив позивач зазначає, що він неодноразово у 2014 - 2015 роках на особистих прийомах звертався до відповідача з проханням відновити нарахування допомоги на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, однак, на такі його звернення до серпня 2015 року отримував усні відмови, обґрунтованій відсутністю матеріально-технічної бази для відновлення виплат.

Листом від 08 лютого 2016 року Департамент захисту прав дітей та усиновлення повідомив про необхідність проведення роз`яснювальної роботи щодо звернення, зокрема сімей в яких проживають діти над якими встановлено опіку чи піклування, за не отриманими виплатами за 2014 рік (арк. спр. 72).

Однак, з матеріалів особової справи ОСОБА_1 вбачається, що відповідач зазначений лист проігнорував та жодних дій щодо відновлення позивача виплати соціальної допомоги на дитину, над якою встановлено опіку, не вжив.

Допомога на дитину, яка перебуває під опікою чи піклуванням за своєю природою є допомогою самій дитині, а не опікунам чи піклувальникам, і в даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

За унормуванням частин сьомої статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно пункту 3 статті 27 Конвенції, Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

Керуючись принципом верховенства права, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом під час розгляду справи, позивач має право на державну соціальну допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування, за спірний період.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 5 КАС України визначені конкретні способи судового захисту.

Згідно з частиною другою статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:

- визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2);

- визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3);

- визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4);

- інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких вона просить, суд на підставі частини другої статті 9 КАС України вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, самостійно обравши спосіб захисту, який відповідає об`єкту порушеного права, та у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним (ефективним).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Приймаючи до уваги наведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Станично - Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, підлягає задоволенню.

Частиною другою статті 77 КАС України унормовано, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідачем не доведено, що він діяв правомірно не виплачуючи державну соціальну допомогу на дітей, над якими встановлено опіку чи піклування.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Ухвалою суду від 04 листопада.2019 відстрочено позивачу сплату судового збору по даній адміністративній справі у розмірі 768,40 грн до ухвалення судового рішення в даній справі (арк. спр. 1-3).

Відповідно до частини другої статті 133 КАС України визначено якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо cплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі (частина друга статті 133 КАС України).

Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Оскільки, позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне судовий збір у розмірі 764,80 грн стягнути до Державного бюджету України з відповідача.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 90, 132, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до управління соціального захисту населення Станично - Луганської районної державної адміністрації Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність управління соціального захисту населення Станично - Луганської районної державної адміністрації Луганської області щодо нездійснення ОСОБА_1 виплати допомоги на дитину, над якою встановлено опіку, за період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2015 року.

Зобов`язати управління соціального захисту населення Станично - Луганської районної державної адміністрації Луганської області (, місце знаходження: 93600, Луганська область, селище міського типу Станиця-Луганська, вулиця Центральна, будинок 52) виплатити ОСОБА_1 допомогу на дитину, над якою встановлено опіку, за період з 01 липня 2014 року по 31 липня 2015 року

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань управління соціального захисту населення Станично - Луганської районної державної адміністрації Луганської області (, місце знаходження: 93600, Луганська область, селище міського типу Станиця-Луганська, вулиця Центральна, будинок 52) до Державного бюджету України судові витрати зі сплати судового збору у сумі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.В. Смішлива