Справа № 440/2144/19
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 р.Справа № 440/2144/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Гіглава О.В., м. Полтава) від 22.07.2019 року по справі № 440/2144/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просила: визнати протиправною бездіяльність Кременчуцького ОУПФУ щодо зупинення нарахування та виплати ОСОБА_1 , 1927 року народження, пенсії за віком; зобов`язати Кременчуцьке ОУПФУ поновити нарахування ОСОБА_1 пенсії з жовтня 2016 року, а також здійснити виплату останній усієї суми пенсії за віком з жовтня 2016 року по липень 2019 року включно.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач є пенсіонером та особою, переміщеною з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. З метою отримання пенсії ОСОБА_1 стала на облік в Кременчуцьке ОУПФУ, на якому перебуває по теперішній час. Однак, з жовтня 2016 року по сьогоднішній день нарахування та виплата пенсії позивачу не відбувається. У відповідь на запит ОСОБА_1 Кременчуцьке ОУПФУ листом від 17.01.2019 № 969/06-14 повідомило, що виплата пенсії за віком їй була припинена у зв`язку з рішенням міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 06.10.2016 № 849 та встановленням відсутності за місцем реєстрації фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи. Разом з тим, позивач вважає припинення виплати пенсії протиправним, оскільки пенсія є єдиним джерелом існування та має виплачуватися незалежно від місця проживання особи.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року по справі № 440/2144/19 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправними дії Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком; визнано протиправним та скасовано розпорядження Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 11.10.2016 р. про закриття особового рахунку ОСОБА_1 ; зобов`язано Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком за період з жовтня 2016 року по 22 липня 2019 року. В решті позову відмовлено.

Позивач частково погодилася з рішенням суду першої інстанції та подала апеляційну скаргу, в якій просить: змінити резолютивну частину рішення в частині встановлення судового контролю за виконанням цього рішення шляхом зобов`язання Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області протягом тридцяти днів з моменту набрання законної сили рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року у справі № 440/2144/19 подати до суду звіт про виконання цього рішення; змінити абзац 4 резолютивної частини рішення шляхом зобов`язання Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити нарахування та виплату пенсії з жовтня 2016 року, а також здійснити виплату ОСОБА_1 усієї суми пенсійної заборгованості за період з жовтня 2016 року по липень 2019 року включно. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Представник позивача та відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень. Позивач повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, шляхом публікації тексту повістки на офіційному веб-порталі Другого апеляційного адміністративного суду.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням від 09.07.1982 (а.с. 31).

Згідно довідки від 12.11.2014 № ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа з тимчасово окупованої території за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 32).

Згідно з матеріалами пенсійної справи, 07.10.2014 ОСОБА_1 подала заяву для взяття на облік з Луганської області м. Брянка в Кременчуцьке ОУПФУ (а.с. 26). На облік в Кременчуцькому ОУПФУ позивача взято з 01.08.2014 згідно розпорядження від 10.10.2014 № 8376 (а.с. 23).

Також судом встановлено, що 26.05.2016 позивач звернулася до Кременчуцького ОУПФУ із заявою про призначення/перерахунок пенсії за віком (а.с. 37).

Розпорядженням від 27.05.2016 № 818329 Кременчуцьке ОУПФУ перерахувало ОСОБА_1 пенсію за віком з 01.06.2016, визначивши її у сумі 2250,17 грн (а.с. 36).

У подальшому, 06.10.2016 міською комісією з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийнято рішення № 849 про припинення ОСОБА_1 соціальних виплат з правом поновлення відповідно до п. 16 (контролю) постанови КМУ від 08.06.2016 № 365 у зв`язку з встановленням факту відсутності за фактичним місцем проживання згідно акту обстеження матеріально-побутових умов (а.с. 42).

На підставі вказаного рішення Кременчуцьке ОУПФУ винесло розпорядження про закриття особового рахунку ОСОБА_1 з 01.11.2016 (а.с. 41).

Доказів направлення на адресу позивача та отримання останнім копії вказаного розпорядження матеріали справи не містять.

В результаті звернення ОСОБА_1 до Кременчуцького ОУПФУ з приводу здійснення виплати пенсії за віком, останнє листом від 17.01.2019 № 969/06-14 повідомило, що з 01.11.2016 виплата пенсії за віком їй була припинена у зв`язку з надходженням рішення міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 06.10.2016 № 849 про припинення соціальних виплат з правом поновлення відповідно до п.16 (контролю) постанови КМУ від 08.06.2016 № 365 та з встановленням факту відсутності за фактичним місцем проживання згідно акту обстеження матеріально-побутових умов (а.с. 7).

Не погодившись з припиненням виплати пенсії відповідачем, позивач звернулася до суду першої інстанції із вищевказаними позовним вимогами.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновку, що Кременчуцьке ОУПФУ, за відсутності підстав, визначених у частині першій статті 49 Закону № 1058-ІV, з 01.11.2016 протиправно припинило виплату пенсії позивачу, оскільки законодавством не встановлено обмежень права на отримання пенсійних виплат осіб, які проживають на території, яка не контролюється органами державної влади. Також суд вказав, що з огляду на недоведеність Кременчуцьким ОУПФУ правомірності своїх дій та розпорядження щодо припинення позивачу виплати пенсії за віком, обираючи належний спосіб захисту порушеного права позивача, суд вважає за необхідне відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України з метою ефективного захисту прав та інтересів ОСОБА_1 вийти за межі її позовних вимог про зобов`язання вчинити пені дії та задовольнити їх шляхом: - визнання протиправними дій Кременчуцького ОУПФУ щодо припинення нарахування та виплати ОСОБА_1 пенсії за віком; - визнання протиправним та скасування розпорядження Кременчуцького ОУПФУ від 11.10.2016 про закриття особового рахунку ОСОБА_1 з 01.11.2016; - зобов`язання Кременчуцьке ОУПФУ поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії за віком за період з жовтня 2016 року по день постановлення судового рішення у даній справі.

Відмовляючи в задоволенні іншої частини вимог, суд зазначив, що у нього відсутні підстави вважати, що відповідач буде ухилятись від виконання судового рішення після набрання ним законної сили, а тому вжиття заходів судового контролю не є необхідним.

В доводах апеляційної скарги позивач по справі послалася на те, що позовна заява містить вимогу про зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату щомісячної пенсії з 2016 року та зобов`язання здійснити виплату пенсійної заборгованості за вказаний період, але суд першої інстанції змінив спосіб захисту, про який вона просила, та в той же час не навів мотивів такої зміни. Вказала, що з аналізу абзацу 4 резолютивної частини рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року у справі №440/2144/19 вбачається, що таке формулювання способу захисту залишає відповідачеві можливість ухилятися від практичного виконання цього рішення, оскільки не містить вказівки щодо виплати пенсійної заборгованості, чим може потягнути негативні наслідки для позивача, зокрема повторне звернення до суду. Також зазначила, що судом необґрунтовано відмовлено у встановленні судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи оцінку оскаржуваному позивачем рішенню суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено обов`язок для органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України від 09.07.2003, № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі по тексту - Закону № 1058-IV).

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон № 1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом № 1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ст. 49 Закону № 1058-IV встановлені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Наведений перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Як зазначалось вище, виплату пенсії позивачу з жовтня 2016 року припинено у зв`язку з встановленням факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування за отриманою інформацією з "Єдиної інформаційної бази даних переміщених осіб".

Водночас, ст. 49 Закону № 1058-IV такої підстави для припинення виплати пенсії не встановлено. Крім того, рішення про припинення виплати позивачу пенсії із зазначенням обґрунтованих причин з посиланням на нормативні акти, відповідачем не приймалось.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про порушення відповідачем вимог статті 19 Конституції України та частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки з жовтня 2016 року позивачу припинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення та за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Посилання відповідача на постанови Кабінету Міністрів України № 509 від 01.10.2014 та № 365 від 08.06.2016, як на підставу припинення пенсійних виплат, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані постанови приймалися з метою забезпечення реалізації положень Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", яким встановлюються гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в частині першій статті 49 Закону № 1058-IV.

Крім того, Закон № 1058-IV має вищу юридичну силу, ніж постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 8 червня 2016 року, № 509 від 1 жовтня 2014 року, на які посилається відповідач, тому норми останніх не можуть бути підставою для припинення пенсії позивачу за відсутності умов, визначених Законом № 1058-IV.

У зв`язку з викладеним вище, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності своєї бездіяльності щодо невиплати позивачеві пенсії з жовтня 2016 року, а також правомірності відмови позивачу у нарахуванні та виплаті пенсії, а отже, позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу пенсії з 01.10.2016 р. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 13.02.2018 по справі № 234/11095/17, від 07.03.2018 № 242/3044/17, від 13.06.2018 по справі № 542/432/17, від 02.10.2018 року по справі № 227/2524/17, а також у постанові від 03.05.2018 по зразковій справі № 805/402/18, врахування якої є обов`язковим в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України.

В свою чергу, обираючи спосіб захисту порушених прав, варто зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

А отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Разом з цим, резолютивна частина оскаржуваного рішення суду першої інстанції не містить наведених конкретних та чітких формулювань, а тому відповідач матиме змогу довільно трактувати зміст рішення суду, таким чином, й надалі продовжувати порушення прав апелянта вже на стадії виконання судового рішення, а апелянт, таким чином, буде вимушений повторно звертатися до суду.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що належним захистом порушеного права позивача має бути саме зобов`язання зобов`язання відповідача поновити нарахування ОСОБА_1 пенсії за віком з жовтня 2016 року та здійснити виплату нарахованої пенсії за віком з жовтня 2016 року по липень 2019 року однією сумою.

В даному випадку задоволення позовних вимог у такій редакції є гарантією того, що спір, який виник між сторонами, буде остаточно вирішений. В свою чергу, колегія суддів вважає, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту не сприятиме належному виконанню рішення суду саме в частині виплати нарахованої суми пенсії за спірний період, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Що стосується клопотання позивача про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення та доводів апелянта в цій частині суд зазначає наступне.

Згідно із положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Колегія суддів зауважує, що зазначена норма КАС України має на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами застосування цієї норми є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

В свою чергу, вказаною нормою КАС України передбачено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Беручи до уваги викладене у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для встановлення судового контролю та надання звіту про виконання судового рішення, оскільки доводи позивача (апелянта) ґрунтуються виключно на його припущеннях.

На підставі цього суд дійшов висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року по справі № 440/2144/19 підлягає зміні шляхом викладення четвертого абзацу резолютивної частини тексту рішення в наступній редакції: "Зобов`язати Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити нарахування ОСОБА_1 пенсії за віком з жовтня 2016 року та здійснити виплату нарахованої пенсії за віком з жовтня 2016 року по липень 2019 року однією сумою".

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року по справі № 440/2144/19 прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

З урахуванням того, що відповідно до п. 3 ч. 6 ст. 12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, ця справа відноситься до справ незначної складності і відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Що стосується заявленого клопотання про заміну відповідача, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом.

Судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 р. № 628 "Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України" визначено реорганізувати Полтавське об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Матеріалами справи підтверджено, що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 12.09.2019 внесено запис № 4009556 про припинення юридичної особи Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області.

Таким чином, Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області набуло статусу правонаступника Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, а тому суд вважає за можливе допустити заміну первісного відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року по справі № 440/2144/19 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року по справі № 440/2144/19 - змінити виклавши четвертий абзац резолютивної частини тексту рішення в наступній редакції: "Зобов`язати Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити нарахування ОСОБА_1 пенсії за віком з жовтня 2016 року та здійснити виплату нарахованої пенсії за віком з жовтня 2016 року по липень 2019 року однією сумою".

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.07.2019 року по справі № 440/2144/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 25.11.2019 року