Справа № 360/2694/19
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2019-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року справа №360/2694/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Геращенка І.В., секретар судового засідання Антонюк А.С., за участі позивача ОСОБА_1 , представника позивача Тарануха В.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року (повне судове рішення складено 23 серпня 2019 року у м. Сєвєродонецьку) у справі № 360/2694/19 (суддя в І інстанції Шембелян В.С.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

УСТАНОВИВ:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Луганській області (далі - контролюючий орган, ГУ ДФС у Луганській області), в якій просив суд визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Луганській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-520 від 16 травня 2019 року з нарахування недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 27 071,83 грн. (далі - Спірна вимога).

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 11.01.2007 позивач є фізичною особою-підприємцем. 16 травня 2019 року ГУ ДФС у Луганській області винесено Спірну вимогу (отримана позивачем 20.06.2019), в якій, на думку позивача, період, за який нараховувався борг, взагалі не зазначено. Крім того, Спірна вимога є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки на момент її винесення позивач знаходився і проводив господарську діяльність на території проведення антитерористичної операції та був звільнений від сплати єдиного внеску на підставі приписів пункту 9-4 Розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464-VI) та Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669-VII).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2019 року позовні вимоги задоволені.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення місцевого суду та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що місцевий суд неповно з`ясував всі обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору, зокрема, що з 14.04.2014 у платника існувала заборгованість з єдиного внеску в розмірі 16 986,11 грн. Пунктом 9-4 розділу VIII Закону № 2464-VІ передбачено, що платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону № 2464-VІ, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону № 1669-VII, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону № 2464-VІ, на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану. Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції. Апелянт звернув увагу на те, що заява на час формування оскаржуваної вимоги про звільнення від сплати єдиного внеску на адресу контролюючого органу не надходила.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

В судовому засіданні позивач та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Представник відповідача до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 перебуває на обліку в ДПІ у м. Сєвєродонецьку ГУ ДФС у Луганській області, дата взяття на облік як платника єдиного внеску 11.01.2007, що також визнається сторонами.

Позивач у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VІ є платником єдиного внеску.

З інтегрованої картки платника податків вбачається, що станом на 30.04.2019 позивач має борг з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування в загальній сумі 27 071,83 грн., що виник з перехідного сальдо УПФ (станом на 01.10.2013) в сумі - 6040,93 грн., за 2017 рік - 8448 грн., за І квартал 2018 року - 2457,18 грн., за II квартал 2018 року - 2457,18 грн., за III квартал 2018 року - 2457,18 грн., а також за IV квартал 2018 року - 2457,18 грн. (а.с.44,45).

16.05.2019 ГУ ДФС у Луганській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-520, за якою борг зі сплати єдиного внеску станом на 30.04.2019 у позивача становить 27 071,83 грн. (а.с.13).

Витягом з інтегрованої картки та розрахунком боргу, що додані до відзиву на позов, спростовано твердження самого відзиву про те, що станом на 14.04.2014 у платника існувала заборгованість з єдиного внеску в розмірі 16 986,11 грн.

Крім того, матеріали справи не містять, а відповідачем дійсно не надані до суду документи, на підставі яких визначено розмір переданої від УПФУ заборгованості, за який період ця заборгованість, з яких саме сум складається така заборгованість.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів виходить з такого.

Перевіряючи відповідність закону вчиненої суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах дії, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом № 2464-VI (тут і надалі положення Закону наведені у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин між сторонами).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Частиною 2 статті 6 Закону № 2464-VI встановлено обов`язок платника єдиного внеску своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати такий внесок.

Відповідно до ч. 5, ч. 7 ст. 9 Закону № 2464-VI сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування. Єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

При цьому в ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Днем сплати єдиного внеску вважається: у разі перерахування сум єдиного внеску з рахунку платника на відповідні рахунки органу доходів і зборів - день списання банком або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з рахунку платника незалежно від часу її зарахування на рахунок органу доходів і зборів (п. 1 ч. 10 ст. 9 Закону № 2464-VI).

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

З вищевикладеного слідує, що за загальними правилами орган доходів і зборів, у разі наявності недоїмки у платника єдиного внеску, надсилає такому платнику вимогу про сплату боргу.

Однак, особливістю цією справи є те, що на час виникнення спірних правовідносин - травень 2019 року, позивач перебував на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території проведення антитерористичної операції, а тому норми Закону № 2464-VI необхідно застосовувати з урахуванням норм Закону № 1669-VII.

Зокрема, п.п. б п. 8 ст. 14-1 Закону № 1669-VII розділ VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI доповнено пунктом 9-3 наступного змісту: "Платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону № 2464-VI, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону № 1669-VII, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI, на період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону № 1669-VII, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу».

Сторони не надали суду доказів звернення позивача до податкового органу з заявою про списання заборгованості, тому суд не має підстав для надання оцінки складу заборгованості, яка підлягає списанню відповідно до вимог Закону № 2464-VI. З такою заявою позивач має право звернутися до контролюючого органу не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Також слід зазначити, що Спірна вимога сформована 16 травня 2019 року відповідно до статті 25 Закону № 2464-VI, яка визначає заходи впливу та стягнення. За положеннями абзацу другого частини першої цієї статті її положення поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Саме за положеннями частини четвертої цієї статті орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Що стосується посилань апелянта на те, що доповнення розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI пунктом 9-4 втратили чинність згідно із Законом України від 24.12.2015 № 911-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 911-VІІІ), суд вважає за необхідне зазначити, що дійсно зазначена норма проіснувала в Законі № 1669-VII з 15 вересня 2014 року до 01 січня 2016 року, внаслідок її виключення згідно із Законом № 911-VІІІ, але в повній мірі збереглася в Законі № 2464-VI. Більш того, пункт 9-4 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464-VI й після внесення змін до Закону № 1669-VII Законом № 911-VІІІ продовжує свою дію в часі.

Позивач знаходиться на обліку в ДПІ у м. Сєвєродонецьку ГУ ДФС у Луганській області, місцем його проживання є м. Сєвєродонецьк Луганської області, що визнається сторонами, та встановлено за копією паспорта, наявною в матеріалах справи.

Населений пункт м. Сєвєродонецьк входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р.

З огляду на дію пункту 9-4 розділу VIII Закону № 2464-VI позивач звільняється від виконання зобов`язань платника єдиного внеску, встановлених частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI, у тому числі передбачених підпунктом першим частини другої цієї статті, а саме, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок у період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 805/4967/16-а (провадження № К/9901/42831/18), яка містить висновок також і про те, що сам факт перебування платників єдиного внеску на обліку в органі доходів і зборів, розташованому на території населеного пункту, де проводилася антитерористична операція є підставою для зупинення застосування до таких платників, зокрема заходів впливу за порушення Закону № 2464-VI, якою є вимога.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 1 Закону № 1669-VII визначено, що період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Враховуючи вищевикладене, оскільки Президентом України Указ про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території Донецької та Луганської областей ще не прийнятий, не оприлюднений і не набрав чинності відповідно до вимог пункту 7 Указу Президента України «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» від 10 червня 1997 року за № 503/97 (із змінами та доповненнями), відсутні підстави вважати, що антитерористична операція на вказаних територіях припинена.

Отже за встановлених обставин, з урахуванням вказаної позиції Верховного Суду, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що на час проведення антитерористичної операції факт перебування позивача як платника єдиного внеску на обліку в м. Сєвєродонецьку є підставою для зупинення застосування до нього заходів впливу за порушення Закону № 2464-VI, якою є спірна вимога, тому Спірна вимога ГУ є протиправною на час її формування.

Крім того, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, на підтвердження зазначеного в відзиві та у апеляційній скарзі факту, що станом на 14.04.2014 у платника існувала заборгованість з єдиного внеску в розмірі 16 986,11 грн., а також документів, на підставі яких визначено розмір переданої від УПФУ заборгованості, за який період ця заборгованість, з яких саме сум складається.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами місцевого суду щодо відсутності підстав для обґрунтованого висновку про наявність у ОСОБА_1 заборгованості, яка утворилася до 14.04.2014, та немає можливості встановити, з яких саме сум (недоїмка, штрафи, пеня), за який період вона складається. Зазначене також вказує на протиправність Спірної вимоги.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За приписами статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Приписами статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Положення ч. 1 ст. 9 КАС України передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду в наведеній частині.

Разом з тим, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що розподіл судових витрат у цій справі є неправомірним, оскільки відповідно до вимог Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) за подання адміністративного позову фізичною особою немайнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, натомість стягнуто з бюджетних асигнувань відповідача судові витрати в сумі 1921 грн., яка є більшою ніж розмір, встановлений законом.

Такі доводи апеляційної скарги не впливають на правильність загального висновку місцевого суду по суті спору та не є підставами для скасування судового рішення.

Так, місцевим судом за результатами розгляду справи вирішено питання про розподіл судових шляхом стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати по сплаті судового збору в сумі 1921,00 грн.

Судовою колегією встановлено, що відповідно до квитанції № 0.0..1 позивачем сплачено судовий збір у сумі 1921 грн.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вже було зазначено вище, відповідно до вимог Закону № 3674-VI за подання адміністративного позову фізичною особою немайнового характеру ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, отже стягненню з відповідача у цій справі підлягають судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 768,40 грн.

Надміру сплачений судовий збір позивачем за подання позову до суду не повинен впливати на правильність розподілу судових витрат за результатами розгляду справи, зокрема стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судових витрат по сплаті судового збору, в розмірі, який не передбачено законом.

Отже, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального, проте не дотримав норми процесуального права в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне змінити резолютивну частину рішення суду, змінивши за змістом абзац третій.

Керуючись статтями 139, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Луганській області - задовольнити частково.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року у справі № 360/2694/19 - змінити.

В абзаці третьому резолютивної частини рішення слова і цифри «1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна гривня 00 коп.)» замінити словами і цифрами «768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок».

В решті рішення Луганського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2019 року у справі № 360/2694/19 - залишити без змін.

Повне судове рішення - 26 листопада 2019 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

І. В. Геращенко