Справа № 120/2999/19-а
Суддя: Яремчук Костянтин Олександрович
Дата ухвалення: 2019-11-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 листопада 2019 р. Справа № 120/2999/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Яремчука Костянтина Олександровича, розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

18 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в якому просить визнати протиправною та скасувати відмову, оформлену листом від 15 липня 2019 року вих. №М-11735/0-2512/0/95-19, щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що розташована на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, а також зобов`язати відповідача повторно розглянути письмову заяву позивача щодо надання відповідного дозволу.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 18 червня 2019 року звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари за рахунок земель сільськогосподарського призначення, що розташована на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Проте, листом від 15 липня 2019 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повідомило про неможливість надання дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку із тим, що зазначена заявником на графічних матеріалах земельна ділянка включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які можуть бути реалізовані на земельних торгах.

Позивач вважає, що відповідачем під час розгляду поданого ним клопотання протиправно відмовлено у наданні відповідного дозволу, а тому відповідача слід зобов`язати повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 червня 2019 року.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Цією ж ухвалою встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали суду для подання відзиву на позовну заяву. Також ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії клопотання ОСОБА_1 , з яким він звертався до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, та доданих до нього матеріалів.

09 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, що за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області листом повідомлено заявника про те, що земельна ділянка, яка зазначена ним на графічних матеріалах входить до масиву, що включений до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які можуть бути реалізовані на земельних торгах. У підтвердження наведеного разом із відзивом на позовну заяву надано копію наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №59 від 07 червня 2018 року «Про внесення земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності до переліку земельних ділянок, права оренди на які може бути реалізовано на земельних торгах». Також у відзиві містяться посилання на приписи статті 136 Земельного кодексу України, частиною 3 якої визначено, що земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів. Відтак, на думку відповідача, включення у передбаченому законодавством порядку земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права на які виставляються на земельні торги у формі аукціону, виключає можливість відчуження цієї земельної ділянки до завершення торгів. Таких висновків дійшов Верховний Суд у своєму рішенні від 03 квітня 2018 року, розглядаючи справу №815/3059/17.

Разом із відзивом на позовну заяву відповідачем надано витребувані судом докази.

11 жовтня 2019 року представником позивача в порядку, визначеному статтею 47 Кодексу адміністративного судочинства України, подано до суду заяву про зміну предмета позову, у якій просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Нападівської сільської ради Липовецького району та зобов`язати орган Держгеокадастру повторно розглянути заяву позивача про надання відповідного дозволу. Також у цій заяві представник позивача просив встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

У зв`язку із тим, що така заява відповідала вимогам, що встановлені для таких заяв статтею 47 Кодексу адміністративного судочинства України, тому судом прийнято її до розгляду.

16 жовтня 2019 року представником позивача подано уточнену заяву про зміну предмета позову, у якій просив визнати протиправною відмову відповідача, що викладена у листі від 15 липня 2019 року вих. №М-11735/0-2512/0/95-19, у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, а також зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 18 червня 2019 року та прийняти управлінське рішення у формі наказу. Також просив встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Зважаючи на відповідність поданої заяви вимогам, що визначені статтею 47 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято її до розгляду.

29 жовтня 2019 року представником позивача подано до суду додаткові пояснення.

31 жовтня 2019 року представником відповідача подано заперечення щодо прийняття заяви про зміну предмету позову.

19 листопада 2019 року представником відповідача подано заяву про долучення документів.

При ухваленні даного рішення суд зважає на положення частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Водночас, слід звернути увагу на частину 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно із якою датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Відтак, аналіз приписів статтей 243 та 250 Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави для висновку, що у разі постановлення рішення у письмовому провадженні воно має бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення строку розгляду відповідної справи; при цьому, дата ухвалення рішення в порядку письмового провадження має співпадати з датою складення повного рішення.

Зважаючи на те, що ухвалою суду від 23 вересня 2019 року вирішено розгляд цієї справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (тобто, в письмовому провадженні), тому повний текст рішення складено до закінчення строку, встановленого частиною 1 статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 18 червня 2019 року звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. До вказаного клопотання заявник додав передбачені частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України документи.

Проте, листом вих. №М-11735/0-2512/0/95-19 від 15 липня 2019 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повідомило ОСОБА_1 про неможливість надання дозволу на розроблення проекту землеустрою у зв`язку з тим, що зазначена ним на графічних матеріалах земельна ділянка на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №59 від 07 червня 2018 року включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які може бути реалізовано на земельних торгах. Також у листі містяться посилання на частину 3 статті 136 Земельного кодексу України, згідно із якою земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли, суд зважає на таке.

Особливості безоплатної передачі земельних ділянок із земель державної або комунальної власноcті у власність громадянам врегульовані статтею 118 Земельного кодексу України.

Так, частиною 6 цієї статті передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Як свідчать матеріали справи, позивачем відповідно до положень вказаної вище норми подано до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області як до відповідного органу виконавчої влади клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної форми власності, що розташована на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, додавши всі необхідні документи, що визначені частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України.

При цьому, суд звертає увагу на те, що частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України встановлено заборону вимагати додаткові матеріали та документи, ніж ті, що визначені цією частиною.

Відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відтак, із системного аналізу частини 7 статті 118 Земельного кодексу України слідує, що законодавцем визначено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

В ході судового розгляду судом встановлено, що підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства слугувало те, що зазначена ним на графічних матеріалах земельна ділянка на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №59 від 07 червня 2018 року включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які може бути реалізовано на земельних торгах. Зокрема, у переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди яких може бути реалізовано на земельних торгах (для ведення фермерського господарства), що є додатком до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №59 від 07 червня 2018 року, міститься земельна ділянка орієнтовною площею 25,0000 га, що розташована на території Нападівської сільської ради Липовецького району.

Також суд встановив, що вказана земельна ділянка є сформованою ще 30 листопада 2013 року, адже їй присвоєно кадастровий номер :04:000:5293. Наведене підтверджується витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Відтак, на момент включення вказаної земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди яких може бути реалізовано на земельних торгах (для ведення фермерського господарства), вона уже була сформованою.

Наданими представником відповідача доказами, зокрема графічним матеріалом, долученим позивачем до клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, а також кадастровим планом земельної ділянки, що є додатком до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, підтверджується те, що земельна ділянка, яку ОСОБА_1 бажає отримати у власність, є частиною сформованої земельної ділянки загальною площею 27,3414 га із кадастровим номером :04:000:5293, яка на підставі наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №59 від 07 червня 2018 року включена до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які може бути реалізовано на земельних торгах.

Оцінюючи обгрунтованість відмови органу Держгеокадастру у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, слід звернути увагу на приписи статті 136 Земельного кодексу України.

Так, цієї статтею передбачено, що організатор земельних торгів визначає перелік земельних ділянок державної чи комунальної власності та/або прав на них, які виставляються на земельні торги окремими лотами. У переліку зазначаються місце розташування (адреса) земельної ділянки, її цільове призначення (функціональне використання), площа, кадастровий номер, умови продажу. Земельні ділянки, включені до переліку земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них, які виставлені на земельні торги, не можуть відчужуватися, передаватися в заставу, надаватися у користування до завершення торгів.

Аналіз приписів статті 136 Земельного кодексу України свідчить про те, що в разі включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які реалізовуватимуться на земельних торгах, є підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки.

Отже, підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведння земельної ділянки слугувала невідповідність місця розташування об`єкта вимогам частини 3 статті 136 Земельного кодексу України.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі №815/3059/17.

За наведених обставин посилання представника позивача у позовній заяві як на підставу для задоволення позовних вимог на те, що наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області №59 від 07 червня 2018 року про включення земельної ділянки до переліку земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, права оренди на які може бути реалізовано на земельних торгах, не є достатньою підставою для відмови у наданні позивачу відповідного дозволу є необгрунтованими та такими, що не узгоджуються із приписами статті 136 Земельного кодексу України.

Відтак, на переконання суду, відповідачем цілком обгрунтовано відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

А тому позовна вимога щодо визнання протиправною відмови у наданні відповідного дозволу, що оформлена листом відповідача, не може бути задоволеною.

Водночас, з приводу належної форми прийнятого відповідачем рішення, то суд звертає увагу на наступне.

Пунктом 8 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року №333, передбачено, що Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Крім того, згідно з пунктом 84 Типової інструкції з діловодства в територіальних органах Держгеокадастру, затвердженої наказом Держгеокадастру №600 від 15 жовтня 2015 року, накази видаються як рішення організаційно-розпорядчого характеру. За змістом управлінської дії накази видаються з основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру, адміністративно-господарських, кадрових питань. При цьому, пунктом 123 вказаної Типової інструкції передбачено, що службові листи складаються з метою обміну інформацією між установами як: відповіді про виконання завдань, визначених в актах органів державної влади, дорученнях вищих посадових осіб; відповіді на запити, звернення; відповіді на виконання доручень установ вищого рівня; відповіді на запити інших установ; відповіді на звернення громадян; відповіді на запити на інформацію; ініціативні листи; супровідні листи.

Відтак, вказаними підзаконними нормативно-правовими актами визначено, що за результатами розгляду будь-яких основних питань діяльності територіального органу Держгеокадастру останнім має видаватися відповідний наказ. При цьому, листи складаються у разі надання відповіді на звернення громадян.

Отже, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його наданні повинно оформлятися розпорядчим індивідуальним правовим актом у формі наказу органом Держгеокадастру.

А тому лист відповідача від 15 липня 2019 року не може вважатися належною відмовою у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №820/4219/17, а також постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №806/2208/17, від 20 вересня 2018 року у справі №804/5597/15.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відмова органу Держгеокадастру у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою є обгрунтованою, проте така відмова сформована не у належній формі, що свідчить про допущення відповідачем як суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності, що полягає у неприйнятті рішення за результатами розгляду поданого позивачем клопотання від 18 червня 2019 року.

Отже, на переконання суду, належним способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправною бездіяльності відповідача, що полягає у неприйнятті рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 18 червня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

З приводу позовної вимоги зобов`язального характеру, то суд звертає увагу на таке.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є зобов`язання вчинити певні дії.

Оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з тих рішень, які передбачені частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України, тому ефективним для спірних правовідносин способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення, тобто рішення про надання або рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Законний інтерес особи полягає не в отриманні дозволу на розроблення проекту землеустрою, а в отриманні земельної ділянки у власність. Відтак, в судовому порядку підлягає захисту саме право на отримання земельної ділянки у власність.

З огляду на те, що суд дійшов висновку, що відповідач допустив бездіяльність при розгляді клопотання ОСОБА_1 щодо неприйняття рішення у формі наказу, тому належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 18 червня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектари за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Такі ж висновки викладені і в постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі №820/4555/17, від 11 квітня 2018 року у справі №806/2208/17, від 20 вересня 2018 року у справі №804/5597/15.

Відповідно до статтей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Окрім того, слід врахувати приписи статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, частиною 4 якої визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що позовну заяву належить задовольнити частково, визнавши протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у неприйнятті рішення за результатами розгляду клопотання позивача від 18 червня 2019 року, та зобов`язавши відповідача повторно розглянути відповідне клопотання з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Також представник позивача просить встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.

Зважаючи на приписи частини 1 статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України, застосування судом інституту судового контролю є правом суду, а тому, на думку суду, в даному випадку встановлення такого є недоречним.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на те, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», адже має статус учасника бойових дій.

Саме тому позивач при зверненні до суду із цим позовом і не надав доказів сплати судового збору.

Водночас, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відтак, з аналізу положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України слідує, що відшкодуванню підлягають лише понесені сторонами судові витрати, що документально підтверджені.

Однак, ані позивачем, ані відповідачем не надано суду доказів понесення судових витрат, а тому відсутні підстави для відшкодування судових витрат, які не понесені.

Керуючись статтями 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246 Кодексу адміністративного судочинства України,

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, що полягає у неприйнятті рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 18 червня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектара за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 18 червня 2019 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектара за рахунок земель сільськогосподарського призначення, розташованої на території Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 )

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (місцезнаходження: 21027, м. Вінниця, вул. Келецька, 63; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 39767547)

Рішення суду у повному обсязі складено 22.11.2019

Суддя Яремчук Костянтин Олександрович Олександрович